Ухвала
 
23 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа  № 454/1112/17
провадження № 61-6984ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кіщука Богдана Васильовича на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13 569,22 грн - матеріальної шкоди, 1 500 грн - вартості послуг експерта, 5 000 грн - моральної шкоди, 2 253 грн - судового збору, 3 000 грн - витрат на оплату правової допомоги, а всього - 25 322,22 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5 000 грн моральної шкоди.
 
Позов обґрунтовано тим, що 19 лютого 2017 року близько 02:00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в селі Милятин Іваничівського району Волинської області, ОСОБА_1 перегородив проїзд автомобілю марки «Фольксваген-Шаран», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , впав на капот автомобіля та пошкодив його, чим здійснив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Також відповідач зумисно провокував конфліктну ситуацію, ображав водія нецензурною лексикою, пошкодив праву фару та лобове скло автомобіля. Вказаними діями відповідач заподіяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2 матеріальну та моральну шкоду. Відповідач відмовився добровільно відшкодувати завдану шкоду, тому позивачі просили стягнути її на свою користь.
 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13 569,22 грн - на відшкодування матеріальної шкоди, 1 500 грн - на відшкодування моральної шкоди, 1 500 - витрат на оплату послуг експерта, 2 253 грн - судового збору, 3 000 грн - витрат на правову допомогу.  Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника Кіщука Б. В. залишено без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року - без змін.
 
14 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кіщук Б. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить  23 569,22 грн (13 569,22 грн + 5 000 грн + 5 000 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 454/1112/17 є малозначною в силу вимог закону.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                            v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кіщука Богдана Васильовича на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов