Постанова                                                                                                                                                                                        
Іменем України                                                                     
06 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 619/1886/17
провадження № 61-45230св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України,
відповідачі: Пересічанська селищна рада Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_1 ,
треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, Публічне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Курорт Березівські Мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У червні 2017 року прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області (далі також Дергачівська РДА), Фонду державного майна України (далі - ФДМ України) звернулася до суду з позовом до Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області (далі - Пересічанська селищна рада), ОСОБА_1 , треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр України), Публічне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі також ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»), Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Курорт Березівські Мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі також ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води»), про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Позов обґрунтовано тим, що під час вивчення питання додержання вимог земельного законодавства при розпорядженні земельними ділянками на території Дергачівського району прокуратурою Харківської області встановлено факт незаконної передачі у власність земельної ділянки, а саме: внаслідок перевищення компетенції Пересічанською селищною радою, ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» та ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» порушено інтереси Дергачівської районної державної адміністрації та ФДМ України під час відмови від земель площею 62,3 га оздоровчого призначення державної власності та передачі їх у розпорядження Пересічанській селищній раді, яка в подальшому розпорядилася ними як землями комунальної власності та передала у власність громадянам.
Згідно з інформацією Пересічанської селищної ради від 29 травня 2015 року                     № 02-19/372 ФДМ України не надавав вказаній місцевій раді згоду на припинення права самостійного користування земельною ділянкою оздоровчого призначення площею 62,3 га. Також згідно з інформацією ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 26 травня 2015 року № 05-02-02/497 будь-яких погоджень або дозволів від ФДМ України щодо передачі державних земель оздоровчого призначення у розпорядження Пересічанській селищній раді не надавалося.
Під час вивчення правомірності відмови ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» від земель державної власності оздоровчого призначення площею 62,3 га та прийнятих Пересічанською селищною радою рішень з цих питань прокуратурою Харківської області встановлено наступне.
Згідно з державним актом на право постійного користування землею серії                            ХР-10-40-003328, виданим 26 листопада 1997 року на підставі рішення Пересічанської селищної ради від 14 жовтня 1997 року № 254, ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» є постійним користувачем земель оздоровчого призначення загальною площею 62,3 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6. Відповідно до статуту ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», який зареєстровано виконкомом Дзержинської районної ради м. Харкова від 01 листопада 1999 року за № 04058835Ю0010494, вказане підприємство створене ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок.
Засновниками акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» є Фонд соціального страхування України та Федерація незалежних професійних спілок України.
Разом з тим встановлено, що рішенням Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року, на підставі статті 142 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), припинено право постійного користування ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 45,7475 га на території с-ще Березівське Пересічанської селищної ради та вирішено внести зміни до державного акту на право постійного користування землею серії ХР-10-40-003328              ДП «Санаторій Березівські мінеральні води».
Рішення Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року винесено на підставі листа ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» від 29 березня 2005 року № 158 та листа ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 24 травня 2004 року № 05-39/966, якими заявлено про необхідність припинення постійного користування землею ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» площею 45,7475 га та прийняття їх у комунальну власність.
Окрім цього, рішенням Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року на підставі статті 142 ЗК України припинено право постійного користування                           ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» земельної ділянки загальною площею 16,5525 га на території с-ще Березівське Пересічанської селищної ради та вирішено скасувати державний акт на право постійного користування землею серії                              ХР -10-40-003328 ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води».
Також цим рішенням Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року вищевказану земельну ділянку загальною площею 16,5525 га передано в оренду                 ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» із земель оздоровчого призначення комунальної власності строком на 25 років.
У подальшому рішенням Пересічанської селищної ради від 02 березня 2007 року припинено користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою площею 0,3030 га та рішенням від 18 лютого 2011 року припинено користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою площею 0,0769 га у зв`язку з наданням їх Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого.
Окрім цього, встановлено, що Пересічанською селищною радою в межах земель оздоровчого призначення державної власності площею 62,3 га, право на яку посвідчено державним актом на право постійного користування землею серії                        XP -10-40-003328, здійснено розпорядження частиною вказаних земель із зазначенням їх статусу як землі комунальної власності.
Так, Пересічанською селищною радою на підставі рішення від 28 лютого 2006 року укладено договір з ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» 3АT лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» щодо оренди земельних ділянок оздоровчого призначення площею 16,5525га, які знаходяться:                с-ще Березівське Дергачівського району Харківської області. Договір зареєстровано 06 квітня 2006 року за № 040669300001 у Державному реєстрі земель.
Додатково встановлено, що Пересічанською селищною радою рішеннями LXXII сесії V від 30 вересня 2010 року безоплатно передано 16 земельних ділянок по 0,1 га громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,                         ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на території Пересічанської селищної ради із зміною цільового призначення із земель оздоровчого призначення на землі рекреаційного призначення (для дачного будівництва), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі рішень Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року вказаними громадянами отримані державні акти на право власності на 16 земельних ділянок по 0,1 га кожна для дачного будівництва.
Рішенням Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року та від 28 лютого      2006 року до припинення права постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗAT лікувально-оздоровчих закладів спілок України «Укрпрофоздоровниця» земельною ділянкою загальною площею 62,3 га на території с-ще Березівське Пересічанської селищної ради визнані недійсними у зв`язку із наступним. На виконання постанови Ради Міністрів Української PCP «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я Української PCP» від 23 квітня 1960 року № 606 санаторій «Березівські мінеральні води» передано у відання Українській республіканській Раді Міністерства охорони здоров`я Української PCP та є державною власністю України на підставі Указу Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від 30 серпня 1991 року № 1452-ХII та Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України».
Виходячи зі змісту наведених вище нормативних актів стосовно права власності держави України після розпаду Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі - Союз РСР), право власності на майно, розташоване на території України і передане у віддання профспілковим організаціям, набула держава Україна. Після розпаду Союзу PCP правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, у свою чергу,                   є Федерація професійних спілок України.
Постановою президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України                       від 22 листопада 1991 року створено акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця».
04 грудня 1991 року створено акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця», яке зареєстровано 23 грудня 1991 року.
За таких обставин на момент створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно, передане йому Федерацією незалежних профспілок України, а відтак і земельні ділянки, на яких воно розташовано, перебували у державній власності, а тому могли бути відчужені виключно за згодою власника - держави.
Під час вивчення рішень Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року та                28 лютого 2006 року про припинення права постійного користування землею                        ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» встановлено, що вони прийняті без згоди ФДМ України, що є порушенням статей 84, 142, 149 ЗК України.
Виходячи зі змісту зазначених вище норм, припинення права постійного землекористування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗAT лікувально-оздоровчих закладів спілок України «Укрпрофоздоровниця» здійснюється власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування.
Однак після вилучення земель державної власності Пересічанською селищною радою прийнято рішення від 30 вересня 2010 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель оздоровчого призначення з віднесенням до категорії земель рекреаційного призначення та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку (серії ЯЛ № 076914), який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011069300126.
Таким чином, рішення селищної ради про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням вимог статей 12, 118, 121, 122, 149 ЗК України та частини 1 пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» за відсутності відповідного рішення (погодження) ФДМ України та прийняття рішення компетентним органом виконавчої влади щодо вилучення із постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельної ділянки без згоди власника землі, подальшої зміни цільового призначення земельної ділянки та поза межами повноважень.
З урахуванням викладеного, позивач просив визнати недійсним та скасувати рішення Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право власності                   ОСОБА_1 земельну ділянку, який зареєстровано 05 листопада 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011069300126 (серія державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 076914, кадастровий номер 6322056501:00:000:0239), скасувавши його державну реєстрацію; скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки шляхом скасування кадастрового номеру 6322056501:00:000:0239; судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року у задоволенні позову заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської РДА, ФДМ України відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з положень статей 14, 41 Конституції України, статей 78, 84, 121 ЗК України, керувався практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), та своє рішення мотивував тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що станом на час передачі вказаної земельної ділянки у власність відповідачу, спірна земельна ділянка належала до земель державної власності та на ній розташовані об`єкти державної власності. Вказана земельна ділянка перебувала в межах населеного пункту -               с-ще Березівське, що надавало право Пересічанській селищній раді повноваження проводити дії по зміні її цільового призначення та передачі у власність відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК України. На момент передачі спірної земельної ділянки у власність відповідача рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району про скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березовські мінеральні води» ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було дійсним, ніким не було оскаржено або скасовано. Отже, оскільки рішення органу місцевого самоврядування про скасування державного акта на право постійного користування, як правовий акт на момент передачі у власність земельної ділянки, мало юридичну силу, подальше скасування такого нормативного акта не повинно тягнути за собою прийняття рішення про позбавлення громадян власності, набутої за час дії нормативно-правового акту, тобто погіршувати становище відповідача.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року апеляційну скаргу прокуратури Харківської області задоволено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове. Позов прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської РДА, ФДМ України задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, який зареєстровано 05 листопада 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011069300126 серія державного акта на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 076914, кадастровий номер 6322056501:00:000:0239, скасувавши його державну реєстрацію. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер 6322056501:00:000:0239, розташованої по АДРЕСА_1 , шляхом скасування кадастрового номера. Стягнуто з Пересічанської селищної ради та ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 4 800,00 грн в рівних частках, по 2 400,00 грн з кожного. Стягнуто з Пересічанської селищної ради та ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 7 200,00 грн в рівних частках, по 3 600,00 грн з кожного.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що на момент створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно, передане йому Федерацією незалежних профспілок України, а відтак і земельні ділянки, на яких воно розташоване, перебували у державній власності, а тому могли бути відчужені виключно за згодою власника - держави. Зважаючи на набрання преюдиційною постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15 законної сили, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що право постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» не було припинено, земельна ділянка не була вилучена у встановленому законом порядку, тому розпорядження нею Пересічанською селищною радою із зміною цільового призначення є неправомірним.
Колегія суддів апеляційного суду зазначила, що лише Дергачівська РДА мала повноваження припинити постійне користування землею оздоровчого призначення державної власності в межах населеного пункту - с-ще Березівське Дергачівського району та в подальшому розпоряджатися вказаними землями, оскільки припинення права постійного землекористування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» здійснюється власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування. Визначений Пересічанською селищною радою у рішеннях від 07 квітня 2005 року та 28 лютого 2006 року статус спірної земельної ділянки, як землі комунальної власності, є неправомірним, оскільки вибуття останньої з державної власності відбулося без згоди власника у встановленому законом порядку.
При цьому застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), суд першої інстанції не урахував порушення принципу пропорційності.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У жовтні 2018 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Матеріали касаційної скарги також містять заяву про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
?     правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права, він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки набув право власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до вимог законодавства України та практики ЄСПЛ позивач повинен був довести, що саме ОСОБА_1 допущено порушення законодавства, чинного на момент прийняття рішення про передачу земельної ділянки. Допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для витребування земельної ділянки у відповідача, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність. На момент передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не існувало судових рішень про визнання незаконними дій Пересічанської селищної ради. Визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 , буде мати своїм наслідком порушення вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки буде порушено право ОСОБА_1 на мирне володіння майном;
?     Законом України «Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» законодавчо не визначені суб`єкти права власності майна громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованих на території України, а тому відсутній спеціальний суб`єкт, який є власником майна ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води», а також відсутні судові рішення про визнання права власності на майно ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води» за державою. Апеляційний суд наведеного не урахував та не встановив суб`єкта права власності на майно ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води», а також не надав належної оцінки повідомленню ФДМ України від 06 вересня 2018 року № 10-24-18195 щодо зазначеного питання;
?     позов пред`явлено неналежним позивачем та неправильно обрано спосіб захисту порушених прав, оскільки вимогам позивача про повернення спірної земельної ділянки у власність держави повинна була передувати вимога про визнання права власності на спірну земельну ділянку та її витребування із чужого незаконного володіння. Крім того, з повідомлення прокуратури Харківської області на адвокатський запит від 17 липня 2018 року                                  № 05/1-25-17 убачається, що про передачу спірної земельної ділянки                              у власність ОСОБА_1 прокурору стало відомо 22 листопада 2010 року, після проведення перевірки Харківською міжрайонною природоохоронною прокуратурою, проте апеляційний суд на зазначене увагу не звернув;
?     апеляційний суд проігнорував клопотання представника ОСОБА_1 про перенесення судового засідання та не надав ніякої оцінки наведеним у відзиві на апеляційну скаргу доводам ОСОБА_1 , що свідчить про порушення норм процесуального права.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги), то не підлягають розгляду та дослідженню додані до касаційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 документи як на підтвердження доводів сторін, які не були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій.
 
У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення від Держгеокадастру України, в яких третя особа зазначає, що вимоги заступника прокурора Харківської області є неналежним та неефективним способом захисту прав на земельну ділянку, пред`явлені не до належних відповідачів, а тому не підлягають задоволенню.
 
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення до касаційної скарги від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (на підтримання касаційної скарги та щодо пропущеної позивачем позовної давності).
 
Станом на дату розгляду справи інших письмових пояснень чи відзивів до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду цю касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Курило В. П.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2018 року (після усунення недоліків згідно з ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року) задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та поновлено строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року, відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано з Дергачівського районного суду Харківської області матеріали цивільної справи № 619/1886/17, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та зупинено виконання оскаржуваної постанови до закінчення касаційного провадження, надано сторонам строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 619/1886/17 15 квітня 2020 року передано на розгляд судді-доповідача Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України                (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що на виконання постанови Ради Міністрів Української PCP «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я Української PCP» від 23 квітня 1960 року № 606 усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров`я зобов`язано було передати у строк до 01 травня 1960 року у відання Українській республіканській Раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Відповідно до пункту 2 зазначеної постанови майно передавалося профспілковим організаціям у відання.
 
До переліку санаторіїв, будинків відпочинку і пансіонатів, що передавалися у відання Українській республіканській Раді Міністерства охорони здоров`я Української PCP увійшов і санаторій «Березівські мінеральні води».
 
Положенням «Про курорт Березівські мінеральні води», затвердженим Постановою Ради Міністрів Української РСР від 16 серпня 1982 року, курорт Березівські мінеральні води був віднесений до курортів республіканського значення.
 
Постановою Верховної Ради Української PCP «Про захист суверенних прав власності Української PCP» від 29 листопада 1990 року № 506 на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української PCP про роздержавлення майна.
 
Згідно з Указом Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від З0 серпня 1991 року № 1452-ХІІ та Законом України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 року № 1540-ХП майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.
Виходячи зі змісту наведених вище нормативних актів стосовно права власності держави України після розпаду Союзу PCP, право власності на майно, розташоване на території України і передане у віддання профспілковим організаціям, набула держава Україна.
 
Після розпаду Союзу PCP правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, у свою чергу, є Федерація професійних спілок України.
 
Постановою президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 22 листопада 1991 року на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об`єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України створено акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця».
 
04 грудня 1991 року між Федерацією незалежних профспілок України та Фондом соціального страхування України укладено установчий договір про створення акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» і рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва від 23 грудня 1991 року №971 зареєстровано акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця».
 
Згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ХР-10-40-003328, виданим 26 листопада 1997 року на підставі рішення Пересічанської селищної ради від 14 жовтня 1997 року № 254, ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» було постійним користувачем земель оздоровчого призначення загальною площею 62,3 га, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6.
 
Відповідно до статуту ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», який зареєстровано виконкомом Дзержинської районної ради м. Харкова від 01 листопада 1999 року, вказане підприємство створене ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок.
 
Засновниками Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» є Фонд соціального страхування України та Федерація незалежних професійних спілок України.
 
Матеріали справи містять рішення Харківської обласної ради XXIII сесії IV скликання від 27 січня 2005 року, яким затверджено розроблений Державним підприємством «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» проект встановлення меж населених пунктів на території Пересічанської селищної ради, згідно з яким площа смт Пересічне складає 1012,5332 га, селища Березівське - 237,6425 га, селища Комунар - 96,6224 га, загальна площа земель цих населених пунктів згідно з проектом складає 1346,7981 га.
 
Рішенням Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року припинено право постійного користування Дочірнім підприємством «Санаторій «Березівські мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 45,7475 га на території с-ще Березівське Пересічанської селищної ради та вирішено внести зміни до державного акту на право постійного користування землею серії ХР 10-40-003328 ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6.
 
Зазначене рішення Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року винесено на підставі листа ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» від 29 березня 2005 року № 158 та листа Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 24 травня 2004 року № 05-39/966, якими заявлено про необхідність припинення постійного користування землею ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» площею 45,7475 га та прийняття їх в комунальну власність.
 
Рішенням Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року припинено право постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» земельною ділянкою загальною площею 16,5525 га, що розташована на території              с-ще Березівське Пересічанської селищної ради, та вирішено скасувати державний акт на право постійного користування землею серії ХР -10-40-003328 ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6.
 
Вказаним рішенням Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року вищевказану земельну ділянку загальною площею 16,5525 га в с-ще Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району передано в оренду                              ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» із земель оздоровчого призначення комунальної власності строком на 25 років.
 
Згідно з інформацією відділу Держземагентства у Дергачівському районі                            від 19 травня 2015 року встановлено, що запис в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6 щодо реєстрації державного акту на право постійного користування землею серії ХР -10-40-003328 ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» скасований на підставі вказаних рішень Пересічанської селищної ради.
 
У подальшому рішенням Пересічанської селищної ради від 02 березня 2007 року припинено користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою площею 0,3030 га та рішенням від 18 лютого 2011 року припинено користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою площею 0,0769 га у зв`язку з наданням їх Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого.
 
Пересічанською селищною радою в межах земель оздоровчого призначення державної власності площею 62,3 га, право на яку посвідчено державним актом на право постійного користування землею серії ХР-10-40-003328, здійснено розпорядження частиною вказаних земель із зазначенням їх статусу як землі комунальної власності.
 
Згідно з рішенням Пересічанської селищної ради LХХІІ сесії V скликання                                від 30 вересня 2010 року «Про безоплатну передачу у приватну власність                  ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва з віднесенням до категорії земель рекреаційного призначення.
 
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №076914, ОСОБА_1 на підставі рішення LХХІI сесії V скликання Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року, належить земельна ділянка площею                0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , рекреаційного призначення (для індивідуального дачного будівництва).
 
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15, що набрала законної сили, визнано недійсним рішення Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року «Про припинення права постійного користування ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 45,7475 га на території с-ще Березівське Пересічанської селищної ради та рішення Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року «Про припинення права постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 16,5525 га на території с-ще Березівське Пересічанської селищної ради.
 
Рішенням Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року              у справі № 922/3652/15 встановлено, що на момент створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно, передано йому Федерацією незалежних профспілок України, а відтак, і земельні ділянки, на яких воно розташовано, перебували у державній власності, а тому могли бути відчужені виключно за згодою власника - держави.
 
ОСОБА_1 був залучений до участі у вищезазначеній справі № 922/3652/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, постанова Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 оскаржена не була.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справах Korolev v. Russia від 01 квітня 2010 року; Menchinskaya v. Russia від 15 січня 2009 року).
Пунктом 3 частини першої статті 1311 Конституції України передбачено, що представництво прокурором інтересів держави в суді здійснюється у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру».
За змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, прокурор може представляти інтереси держави в суді у таких випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України 2004 року, аналогічна норма в статті             56 ЦПК України у наступних редакціях).
Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Дергачівської РДА та ФДМ України, заступник прокурора Харківської області вказав, що Пересічанська селищна рада здійснила розпорядження земельною ділянкою державної власності з перевищенням своїх повноважень, оскільки такі повноваження належать Дергачівській РДА. Спірна земельна ділянка належала державі та була надана у постійне користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», а тому могла бути відчужена виключно за згодою держави. Ураховуючи, що державні органи неналежно виконали покладений на них обов`язок щодо захисту інтересів держави, представництво прокурором інтересів держави в особі Дергачівської РДА та                     ФДМ України є правомірним.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», зараз і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
Відповідно до частини першої та пункту «ж» частини третьої статті 84 ЗК України, зараз і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать, зокрема земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти.
Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).
У постанові Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15, якою визнано недійсними рішення Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року та від 28 лютого 2006 року про припинення права постійного користування ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» частиною земельних ділянок на території с-ще Березівське Пересічанської селищної ради, встановлено, що лише Дергачівська РДА мала повноваження припинити право постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» належною державі землею оздоровчого призначення, в межах населеного пункту -                            с-ще Березівське Дергачівського району, а тому питання про припинення права постійного землекористування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» повинно вирішуватися органом державної влади, а не органом місцевого самоврядування.
Урахувавши преюдиційність встановлених постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення Пересічанської селищної ради                від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність                 ОСОБА_1 земельної ділянки прийняте з перевищенням селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які відносяться до земель державної власності, а тому наявні підстави для визнання його недійсним та скасування.
Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, а тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.
Ураховуючи, що рішення Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1 , прийнято органом місцевого самоврядування з перевищенням повноважень, апеляційний суд обґрунтовано задовольнив вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого 05 листопада 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011069300126, кадастровий номер 6322056501:00:000:0239, виданого на підставі зазначеного вище рішення органу місцевого самоврядування.
Щодо обраного позивачем способу захисту
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (аналогічне положення містилося і в частині першій статті 3 ЦПК України 2004 року).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,                              124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові  від 12 червня 2013 року (провадження № 6-32цс13).
Визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , а також виданого на його підставі державного акта та скасування його державної реєстрації,                                  є ефективним способом захисту порушених прав та інтересів держави, оскільки призводить до їх відновлення, а отже, посилання заявника на неправильно обраний прокурором спосіб захисту, є помилковими.
Щодо непропорційного втручання держави у право мирного володіння майном
Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, Верховний Суд виходить з такого.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Трегубенко проти України»                    від 02 листопада 2004 року, «Щокін проти України»), напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків, що правовідносини у цій справі пов`язані з вибуттям земельної ділянки з державної власності та становлять суспільний інтерес. Ураховуючи, що Пересічанська селищна рада розпорядилася належною державі земельною ділянкою оздоровчого призначення з порушенням вимог закону, звернення прокурора із зазначеним позовом відповідає «суспільним» інтересам та є пропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном, оскільки полягає у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель оздоровчого призначення та їх повернення у власність держави для задоволення потреб народу України у користуванні природними лікувальними властивостями землі для профілактики захворювань і лікування людей.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, враховуючи норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, про наявність підстав для задоволення позову.
З урахуванням вище зазначеного, доводи касаційної скарги правильність постанови суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням, переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги), та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Посилання у поясненнях заявника до касаційної скарги на сплив позовної давності не приймаються колегією суддів, оскільки не містять підтвердження, що ОСОБА_1 (його представник) заявляли про її застосування (частина третя статті 267 ЦК України) та зміст оскаржуваної постанови не містить посилання на статті 261, 267 ЦК України, про що зазначає заявник. З огляду на зміст частини першої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, відхиляються доводи касаційної скарги щодо ігнорування клопотання представника ОСОБА_1 про перенесення судового засідання, а в тексті мотивувальної частини оскаржуваної постанови зазначено про відзив на апеляційну скаргу та спростовування зазначених у ньому доводів.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наслідками розгляду касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного судового рішення
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
На підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія суддів поновлює виконання постанови Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,            є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	О. В. Ступак  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
 	А. С. Олійник  	
 	Г. І. Усик	
 	 	
 	В. В. Яремко