ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 р. 	Справа № 440/4820/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Любчич Л.В.
суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. 
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2020, суддя  А.Б. Головко, Пушкарівська вулиця, 9/26, Полтава, Полтавська область, 36000, повний текст складено 20.01.20 по справі № 440/4820/19
за позовом ОСОБА_1  
до Головного управління ДПС у Полтавській області                    
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області ( далі - ГУ ДПС у Полтавській обл., відповідач), в якому просив:
-  визнати незаконними дії щодо нарахування єдиного соціального внеску ( далі - ЄСВ, єдиний внесок) за відсутності доходу;   
-  визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019 № Ф-195400-54.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 адміністративний позов задоволено. 
Визнано протиправною та скасовано вимогу  ГУ ДПС у Полтавській обл. про сплату боргу ( недоїмки) від 08.11.2019 № Ф-195400-54
Не погодившись з рішенням суду першої відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване      рішення та прийняти   постанову, якою відмовити   у задоволені   позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_2 має право на зайняття адвокатською діяльністю ( свідоцтво ПТ №2929), зареєстрований  як особа, яка проводить незалежну професійну діяльність та взятий на облік як платник єдиного внеску в Хорольській   ДПІ Лубенського управління ГУ ДПС у Полтавській обл. Згідно даних інтегрованої картки платника (далі - ІКП) за ОСОБА_1 обліковується заборгованість зі сплати ЄСВ станом на 31.10.2019 в сумі 2754,18 грн. за 3-й квартал 2019 року по терміну сплати 21.10.2019. Апелянт вважає, що вимога про сплату боргу ( недоїмки) від 08.11.2019 №   Ф-195400-54 на 2754, 18 грн відносно ОСОБА_1 сформована та прийнята відповідно до вимог діючого законодавства. Підстави для не формування вимоги про сплату боргу( недоїмки) щодо сплати ЄСВ за наявності недоїмки у ІКП у ГУ ДПС у Полтавській обл. відсутні. 
28.02.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження.
01.04.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку до розгляду та призначено справу у відкритому судовому засіданні.
30.04.2020 від ОСОБА_1 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Полтавській обл., в якому позивач просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення,  судове рішення - скасувати в частині відмови у задоволенні похідних позовних вимог. Позов задовольнити у повному обсязі - визнати незаконними дії ГУ ДПС України у Полтавській обл. щодо нарахування ЄСВ за відсутності доходу. 
Позивач просив розгляд справи провести без його присутності в судовому засіданні.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду судом повідомлені належним чином. 
Відповідно до положень ч.2 ст.313 КАС України розгляд справи проведено без участі сторін.
Згідно з положеннями ч. 3   ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи те, що позивачем апеляційна скарга не подавалася, розгляд справи проведено в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
ОСОБА_1 з 01.09.2015 перебуває в трудових відносинах з ТОВ "Хорол-Агро" та на даний час займає посаду юриста, що підтверджено наказом від 01.09.2015, копією трудової книжки позивача, довідкою від 27.11.2019 № 25.
09.07.2019 на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області №10 позивач отримав свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю від 09.07.2019 серії ПТ № 2929, копія якого міститься в матеріалах справи.
З 16.07.2019 позивач взятий на облік у Хорольській ДПІ Лубенського управління ГУ ДФС у Полтавській області, що підтверджено довідкою від 16.07.2019 №1916270700007.
ГУ ДФС України у Полтавській області у відношенні позивача було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 08.11.2019 № Ф-195400-51 в розмірі 2754,18 грн.
Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 знаходиться у трудових відносинах з ТОВ "Хорол-Агро", яке як його роботодавець сплатило за нього ЄСВ за 2019 рік. Поза межами ТОВ "Хорол-Агро" як самозайнята особа (адвокат) позивач не працює, відповідно доходів від незалежної професійної діяльності не отримує. Отже, визначена в оскаржуваній вимозі ГУ ДФС України у Полтавській обл. від 08.11.2019 № Ф-195400-51 сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 2754,18 грн фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Згідно з ч. 2   ст. 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією України   та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства урегульовано   ПК України.
Відповідно до пп.   14.1.226   п.   14.1   ст.   14 Податкового кодексу України   (далі -   ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно із п. 2 ч. 1   статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»   адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Аналізуючи вищенаведені норми, колегія суддів зазначає, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється   ст. 178 ПК України, за умов, якщо така особа не є найманим працівником та не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.
Статтею 178 ПК України   передбачено, що особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із   статтею 65 цього Кодексу.
Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом   167.1   статті   167   цього   Кодексу.
Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності. У разі неотримання довідки про взяття на облік особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, об`єктом оподаткування є доходи, отримані від такої діяльності без урахування витрат.
Фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають податкову декларацію за результатами звітного року відповідно до цього розділу у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб. Іноземці та особи без громадянства, які стали на облік у контролюючих органах як самозайняті особи, є резидентами і у річній податковій декларації поряд з доходами від провадження незалежної професійної діяльності мають зазначати інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.
Під час виплати суб`єктами господарювання - податковими агентами, фізичним особам, які провадять незалежну професійну діяльність, доходів, безпосередньо пов`язаних з такою діяльністю, податок на доходи у джерела виплати не утримується в разі надання такою фізичною особою копії довідки про взяття її на податковий облік як фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність.
Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, відносини за яким встановлено трудовими відносинами, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до пунктів   14.1.195   та 14.1.222 пункту   14.1   статті   14   цього   Кодексу.
Фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов`язані вести облік доходів і витрат від такої діяльності. Форма такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.
Остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в податковій декларації.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку унормовано   Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VІ ( далі за текстом   - Закон  №   2464-VІ)..
Пунктом 2 частини 1   статті 1 Закону №2464   визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 5 ч. 1   ст. 4 Закону № 2464   передбачено, що платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 5   Закону № 2464   облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої   статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.
Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої   статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Взяття на облік осіб, зазначених: в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої   статті 4 цього Закону, на яких поширюється дія   Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором згідно із   Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", не пізніше наступного робочого дня з дня отримання зазначених відомостей. 
Згідно із п. 1 розділу ІІІ Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія   Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1.
Пунктом 3 ч. 1   ст. 1 Закону № 2464   визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому   законом   порядку єдиний внесок.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7   Закону № 2464   єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Абзацом 3 ч. 8 ст. 9   Закону № 2464   передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої   статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно із п. 1 ч. 1   ст. 4 Закону   2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7   Закону № 2464   єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до   Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Колегія суддів зазначає, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.
Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1  з 01.09.2005 перебуває у трудових відносинах із ТОВ «Хорол-Агро» та на даний час обіймає посаду юриста ТОВ Хорол-Агро" .
Факт нарахування та утримання єдиного внеску із заробітної плати позивача підтверджується наданою до суду довідкою про доходи, виданої ТОВ «Хорол-Агро»  №25 від 27.11.2019, з якої слідує, що ОСОБА_1 за період липень 2019 року - жовтень 2019 року включно нараховувалася заробітна плата з якої, зокрема вираховувався єдиний соціальний внесок
Зважаючи на те, що позивач, як самозайнята особа (адвокат) поза межами ТОВ «Хорол-Агро» не працює, відповідно доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що визначена в оскаржуваній вимозі ГУ ДФС у Полтавській обл. від 08.11.2019 №Ф-195400-54 сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 2 457,18 грн. фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.
Посилання апелянта на право позивача займатися адвокатською діяльністю, як на підставу сплати єдиного внеску як самозайнятої особи, є необґрунтованими, оскільки право на зайняття діяльністю не означає займатися такою діяльністю.
Окрім того, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.11.2018 по справі № 820/1538/17 необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.
За таких обставин, в розумінні   Закону України № 2464   позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець - ТОВ «Хорол-Агро» в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.
Згідно із п.4.1.4   пп.   4.1   ст.4 ПК України   податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма   закону   чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі   закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Оскільки   Законом №2464   не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності, а із системного аналізу його норм слідує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні вказаного   Закону   позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до   статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»   підлягають застосуванню судами як джерела права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію «пропорційності», адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску - страхування особи, в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем, а тому така вимога підлягає скасуванню.
Таким чином, оскільки позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, у позивача відсутній обов`язок по сплаті вказаного внеску як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, оскільки фактично позивач є найманим працівником, а не самозайнятою особою.
В ході розгляду справи відповідачем, в порушення вимог   ст. 77 КАС України, не доведено правомірності свого рішення.                  
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується   ст.322 КАС України,   ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний      з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6      Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності      надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. 
Щодо вимоги позивача, викладеної у відзиві на апеляційну скаргу, про скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 у частині відмови у задоволенні похідних вимог колегія суддів зазначає.
Відповідно до   частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що позивачем апеляційна скарга не подавалася, то підстави для перегляду рішення суду першої інстанції від 15.01.2020 та додаткового рішення від 10.02.2020 відсутні.
Керуючись   ст.ст.   243,   250,   308,   310,   315,   316,   321,   322,   325,   326,   327   Кодексу   адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року по справі № 440/4820/19  залишити без змін  .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін   	
Постанова складена в повному обсязі  26.05.2020