Ухвала
Іменем України
 
03 березня 2020 року
м. Київ
провадження № 51-716ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2019 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Велика Клецька Корецького району Рівненської області, мешканця 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин.
Як встановив суд, 12 травня 2018 року, о 14 год. 00 хв., ОСОБА_5 перебуваючи на території домогосподарства ОСОБА_4 , що на АДРЕСА_2 , під час словесної суперечки, що виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно завдав ОСОБА_4 декілька ударів рукою в голову, чим заподіяв їй легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2019 року змінено в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову. ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК призначено покарання у виді штрафу у розмірі 1 700 грн, а також стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_4 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Не погодившись з постановленим щодо ОСОБА_5 судовим рішенням потерпіла звернулась до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість. На думку потерпілої, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, суд апеляційної інстанції необґрунтовано визнав обставинами, які пом`якшують покарання – притягнення до кримінальної відповідальності вперше, а також наявність постійного місця роботи та виховання неповнолітньої дитини-інваліда.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надану до неї копію судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого 
ч. 2 ст. 125 КК, у касаційній скарзі не оспорюються.
Разом з тим, доводи касаційної скарги потерпілої щодо невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення через м`якість, є безпідставними.
Так, згідно з вимогами ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі
вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як вбачається з копії ухвали суду апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону дотримався. Так, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК, відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу засудженого, який під час апеляційного розгляду визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому. Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК, судом обґрунтовано враховано пом`якшуючі обставини, зокрема те, що засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце роботи та виховує неповнолітню дитину-інваліда. 
Таким чином, врахувавши вказані обставини, апеляційний суд правильно призначив ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 2 с. 125 КК у виді штрафу, яке за своїм видом та розміром є співмірним вчиненому, необхідним та достатнім для виправлення 
ОСОБА_5 і попередженню вчиненню нових злочинів, та відповідає вимогам статтей 50, 65 КК, з чим погоджується й колегія суддів касаційної інстанції.
Отже, перевіривши зміст касаційної скарги та копію доданого судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим та невідповідним ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість, не вбачається.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано змінив вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_5 . Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги 
та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, враховуючи, що з касаційної скарги
та копій оскаржених судових рішень вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити
у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1 	           ОСОБА_6         	ОСОБА_3