ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року	Львів	Справа № 380/971/20 пров. № А/857/4693/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.
при секретарі судового засідання:                Галаз Ю.А.
за участі представника позивача:                 Швець Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року (рішення ухвалене у м. Львові судом у складі головуючого судді Кухар Н.А., повне судове рішення складено 02.03.2020р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час не проведення повного розрахунку при звільненні,-

                                                     ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про  стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток у розмірі 160728 гривень за період не проведення повного розрахунку при звільненні з 10.05.2018 по 31.10.2019.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що відповідачем порушено порядок розрахунку при звільненні позивача, а також станом на день виключення зі списків особового складу військової частини не проведено з позивачем розрахунок у повному обсязі з грошового забезпечення, а саме в частині виплати з індексації. Сума індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.05.2018 року позивачу була зарахована на рахунок лише 31.10.2019. Просив позов задоволити.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу від 10.05.2018 року № 100 командира військової частини НОМЕР_1 , прапорщика ОСОБА_1 , старшину ремонтної роти, звільнено наказом командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” (по особовому складу) від 27.04.2018 року № 38-РС у запас за пунктом “б” (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби) частини шостої з урахуванням вимог частини восьмої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та з 10.05.2018 р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
На заяву ОСОБА_1 від 05.08.2018 року, військова частина НОМЕР_1 надала відповідь від 15.08.2018 року № 2624, де повідомлено про неможливість виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України у січні - лютому 2018 року у межах наявного в Міноборони фінансового ресурсу.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 1.380.2019.001992 від 31.05.2019 року визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 31.05.2018 року та зобов`язано  Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) за період з 01.01.2016 року по 31.05.2018 року у сумі 68384 (шістдесят вісім тисяч триста вісімдесят чотири) грн 16 коп. Рішення набрало законної сили 08.07.2019 року.
Відтак, сума індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.05.2018 року позивачу була виплачена.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в   ст. 116 цього Кодексу, на день звільнення.
Відповідно до  статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України врегульовано, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей   116   та   117 КЗпП України   як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військової служби.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці”   установивши при розгляді справи про стягнення   заробітної плати у зв`язку із   затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок,   суд на підставі   статті 117 КЗпП   стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого   статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Таким чином, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України   відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Як вбачається з рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.05.2019 року по справі №   1.380.2019.001992 обставин вбачається, що питання щодо невиплати йому індексації за період з 01.01.2016 року по 31.05.2018 р., виникло у позивача у серпні 2018 року, у зв`язку з чим він звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату невиплаченої індексації грошового забезпечення.
В подальшому позивач звернувся 22.04.2019 року до Львівського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав та в межах справи №   1.380.2019.001992  було прийнято вказане рішення від 31.05.2019 року.
За таких обставин апеляційний суд переконаний, що викладені обставини свідчать, про те спір щодо невиплаченої індексації за період з 01.01.2016 року по 31.05.2018 р.,   виник більш ніж через рік після звільнення позивача.
Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень   статті 117 КЗпП України   відсутні.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №825/742/16.
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для відмови у задоволені адміністративного позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-
                                                  ПОСТАНОВИЛА:                    

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року у справі №380/971/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
Постанова остаточна та касаційному оскарженню не підлягає.  

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 20.05.2020р.