Справа № 463/7788/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 22-ц/811/3363/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:12

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Леньо С.І. від 29 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права, -
               в с т а н о в и л а : 
       рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності, як окремий об`єкт нерухомості, із часткою у розмірі 1/1 - відмовлено.
       Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що позивачка з рішенням незгідна, оскільки оскаржуване рішення було винесено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що у ОСОБА_2 немає ні договору про поділ спільного будинку, ні договору про виділ внатурі частки із спільного будинку або відповідного рішення суду про таке. Також, зазначає, що ОСОБА_2 немає документів, які б підтверджували присвоєння її частині будинку окремої поштової адреси з огляду на виділ чи поді її спільного будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради №428 від 22.11.2005р. було прийнято виключно в інтересах ОСОБА_3 , без участі Позивача, хоча стосувалося права власності і ОСОБА_2 . Також суд не взяв до уваги те, що зазначені дії ОСОБА_3 створюють перешкоди для ОСОБА_2 щодо реєстрації права власності на належну їй на праві власності 1/2 частину будинку, оскільки для реєстрації права власності на належну ОСОБА_2 , юридично 1/2 частину будинку Позивачу потрібно надати державну реєстратору або договір про поділ спільного будинку чи виділ в натурі частки із спільного будинку або рішення суду про поділ спільного будинку чи виділ в натурі частки із спільного будинку. Крім того, висновок суду першої інстанції щодо невірно обраного Позивачем способу захисту порушеного права є хибним через те, що позовна вимога про визнання, що будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 31,1 кв.м., житловою площею 12,6 кв.м., що позначений літерою «А-1»; тамбур, що позначений літерою «а-1»; сарай, що позначений літерою «Б» та колодязь, що позначений літерою «К» в Технічному паспорті від 05.04.2018р., належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, як окремий об`єкт нерухомості, із часткою у розмірі 1/1, відповідає суті спірних речових правовідносин та ґрунтується на положеннях ст. 392 ЦК України. Вважає, що не існує іншого ефективного способу захисту порушених прав Позивача ніж обраний Позивачем спосіб. Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції не маючи жодного доказу про самочинне будівництво в будинку АДРЕСА_1 станом на сьогодні, вважав, що Позивач хоче узаконити самочинне будівництво, а саме: тамбур, що позначений літерою «а-1» та сарай, що позначений літерою «Б». Також зазначає, що суд першої інстанції не встановив, що внаслідок проведеного Відповідачем одноосібного поділу будинку було порушено право власності Позивача щодо вільного розпорядження належною їй частиною будинку, оскільки належна Позивачу 1/2 частина будинку існує юридично без співвласника іншої 1/2 частини будинку, а фактично існує як окремий об`єкт нерухомого майна, загальною площею 31,1 кв.м, житловою площею 12,6 кв.м. із часткою у розмірі 1/1. Вказує, що задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не порушить прав третіх осіб та буде сприяти правовій визначеності в цивільних правовідносинах. Задоволення позову надасть Позивачу можливість вільно на власний розсуд розпоряджатися майном. 
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
13.04.2020 року до суду надійшли клопотання відпредставника позивачки ОСОБА_2 – ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи, призначення справи з повідомленням та викликом учасників справи та відкладення судового засідання.
Колегія суддів вважала такі безпідставними, такими, що заявлені з метою затягування розгляду справи та внаслідок зловживання учасником справи своїми процесуальними правами та відхилила такі із долученням до матеріалів справи відповідних заяв, у яких такі клопотання заявлені та врахуванням письмових пояснень у них викладених при розгляді справи.
Так, 28.10.2019 року апеляційне провадження у даній справі було відкрито та як позивачці, так і її представнику про це було відомо принаймні з 15.11.2019 року (про що свідчать повідомлення про вручення їм поштових відправлень, а саме ухвали про відкриття апеляційного провадження (а.с. 111, 113). 12.12.2019 року справа призначена до судового розгляду на 16.04.2020 року. Враховуючи вказане як у позивачки, так і у її представника було достатньо часу для додаткового ознайомлення з матеріалами справи, а також можливість зробити з них копії чи витяги. Крім цього, слід вважати, що таке клопотання представником заявлено завідомо безпідставно, оскільки після ознайомлення з матеріалами справи представника позивача 21.08.2019 року, жодних інших документів, окрім рішення суду, яке оскаржується та поданої представником апеляційної скарги до матеріалів справи долучено не було (відзив на апеляційну скаргу, про неотримання якого вказує представник – не подавався). Тому заявляючи таке клопотання безпосередньо перед судовим засіданням, на думку колегії суддів, представник позивача маніпулює ситуацією, що склалась з метою затягування розгляду справи, усвідомлюючи, що розгляд справи у випадку відкладення зможе бути проведеним лише через значний проміжок часу через велику завантаженість у роботі апеляційного суду, а також наслідками пов`язаними із поширенням ГРЗ, спровокованого вірусом COVID-19. Також, жодних підстав, які б свідчили про необхідність призначення справи, що підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи представник позивача не навів та такими не слід вважати викладені письмові пояснення по суті справи, які враховуються колегією суддів при розгляді справи, як і мотиви позову, відповіді на відзив у суді першої інстанції та апеляційної скарги. 
Те, що процедура письмового провадження не суперечить, окрім вимог чинного ЦПК України, також і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вбачається із рішення Європейського суду з прав людини Лавренов проти України від 16 січня 2018 року (Заява №51924/14), зокрема пунктів 9-11 вказаного рішення.
Крім цього, зважаючи на подану апеляційну скаргу, викладені позиції сторін по суті справи у позові, відзиві на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційній скарзі, а також інших письмових заявах та поясненнях учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій колегія суддів вважала за необхідне проводити розгляд справи та відхилити клопотання про його відкладення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, а також інших письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15, 16, ч.5 ст. 11, ст.ст. 316, 317, 328, 331, 335, 376, 392 ЦК України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постанови Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14 та від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15, постанову Верховного Суду від 24.07.2019р. у справі №607/72/17-ц, та відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 04.10.1973р. на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку та відповідна частина господарських будівель, які до цього будинку відносяться, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Копія дублікату вказаного свідоцтва, що має силу оригіналу долучена до матеріалів справи. Копія цього свідоцтва (третій примірник), що має силу оригіналу долучений до матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 . Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, позивач змінила прізвище на « ОСОБА_4 ». Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної (реєстраційної) справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 , відповідачу належала інша 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08.04.2005р. Згідно рішення ВК ВМР № 428 від 22.12.2005р., частині будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , а саме приміщення 2-1 площею 9,7 кв.м,2-2 площею 14,9 кв.м., 2-3 площею 2,8 кв.м. присвоєно окрему поштову адресу, а саме АДРЕСА_2 . Житлова площа 14,9 кв.м., загальна площа – 27,4 кв.м. Надвірні споруди: сарай «В», вбиральня «Г». На підставі цього рішення Винниківською міською радою 27.03.2006р. відповідачу видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно – будинок АДРЕСА_1 загальною площею 27,4 кв.м., житловою площею 14,9 кв.м. Форма власності на вказаний будинок – приватна із часткою 1/1. Оригінал такого свідоцтва знаходиться в матеріалах інвентаризаційної (реєстраційної) справи, заведеної на будинок АДРЕСА_2 . Згідно рішення державного реєстратора № 41196138 від 21.05.2018р., розгляд заяви позивача про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 зупинено у зв`язку з поданням документів не в повному обсязі, а саме відсутністю договору про поділ спільного майна, договору про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідного рішення суду та документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. В подальшому, позивач відкликала свою заяву про реєстрацію права власності, а державний реєстратор виніс рішення від 02.07.2018р. про залишення такої заяви без розгляду. При цьому, в самому Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься архівний запис про право власності позивача на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 , а також аналогічний запис про наявність у відповідача права власності на іншу частину цього будинку, що відображено в Інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності проведена відповідно до рішення про державну реєстрацію від 11.01.2005р. на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.10.1973р. Передумовою для застосування положень статті 392 ЦК є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. З аналізу правових норм слідує висновок, що чинним ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільного права як визнання майна окремим об`єктом нерухомості, оскільки об`єкт нерухомості, новостворений чи реконструйований, стає об`єктом цивільних прав виключно після здачі його в експлуатацію і право власності на такий об`єкт на підставі рішення суду може набуватись виключно у випадках, передбачених статтями 335 та 376 ЦК України, а в порядку ст. 392 ЦК України таке право власності може бути лише підтверджене. Крім того, згідно відповідної відмітки в оціночному акті на спірний будинок, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 -1» та сарай «Б» вибудувані самовільно, а згідно довідки ВК ВМР, вибудувані вони самовільно лише позивачем. Більше того, при отриманні позивачем у власність 1/2 частки будинку його загальна площа становила 57 кв.м., однак позивач просив віднести до окремого об`єкту нерухомості будинок площею 31,1 кв.м., що не відповідає її частці, набутій на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 04.10.1973р. Суд вважав, що звертаючись до суду з даним позовом та включивши самочинне будівництво до переліку майна, яке позивач намагається визнати окремим об`єктом нерухомості, остання в такий спосіб лише намагається вирішити питання самочинного будівництва, і тому такий позов не може розцінюватись як ефективний спосіб захисту. З огляду на зазначене, суд вважав, що в задоволенні позову слід відмовити.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції в цілому обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
28.12.2018р. ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив визнати, що будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 31.1 кв.м., житловою площею 12,6 кв.м., що позначений літерою «А-1», тамбур, що позначений літерою «а-1»; сарай, що позначений літерою «Б» та колодязь, що позначений літерою «К» в технічному паспорті від 05.04.2018р. належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, як окремий об`єкт нерухомості із часткою у розмірі 1/1.
В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.1973р. є власником 1/2 частки будинку  АДРЕСА_1 та 11.01.2005р. зареєструвала таке право. Іншим співвласником будинку із аналогічною часткою є відповідач, право власності якого зареєстровано 24.04.2005р. на підставі договору дарування від 08.04.2005р. У зв`язку з втратою свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.1973р. державний нотаріус Львівського державного нотаріального архіву 12.05.2017р. видав його дублікат, з яким звернулась до юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 . Однак, державний реєстратор зупинив розгляд заяви у зв`язку відсутністю повного пакету документів, необхідних для реєстрації права власності. Зокрема, державний реєстратор повідомив про необхідність подання договору про поділ спільного майна, договору про виділ в натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду та документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Такі документи у неї відсутні, оскільки відповідні договори не укладались та не ухвалювалось рішення суду про виділ чи поділ спільного майна. Також, відсутні документи про присвоєння частині будинку позивача окремої поштової адреси і через відсутність таких документів вона відкликала заяву про державну реєстрацію права власності. Водночас, відповідач діючи без її відома та участі 27.03.2006р. зареєстрував належне йому право власності на 1/2 частки будинку як на єдиний об`єкт нерухомості з присвоєнням такому окремої поштової адреси № 5-Б. Вважає, що тим самим відбувся поділ будинку після якого припинилось право спільної часткової власності на даний будинок. Однак, у власності позивача фактично залишається 1/2 частка будинку із поштовою адресою № АДРЕСА_1 . Вважає, що відповідач своїми діями створив перешкоди щодо реєстрації права власності на належну їй 1/2 частки будинку тому просить в судовому порядку визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку як на окремий об`єкт нерухомості, що за наведених вище обставин вважає єдиним ефективним способом захисту порушеного права.
З матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом першої інстанції, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 4.10.1973р. на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку та відповідна частина господарських будівель, які до цього будинку відносяться, що знаходяться в АДРЕСА_1 (дублікат свідоцтва а.с.17-18). 
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, заведеної на будинок АДРЕСА_2 вбачається, що відповідачу належала інша 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08.04.2005р. (а.с.14 інвентаризаційної справи).
Згідно рішення ВК Винниківської міської ради № 428 від 22.12.2005р. (а.с.28), частині будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , а саме приміщення 2-1 площею 9,7 кв.м,2-2 площею 14,9 кв.м., 2-3 площею 2,8 кв.м. присвоєно окрему поштову адресу, а саме АДРЕСА_2 . Житлова площа 14,9 кв.м., загальна площа – 27,4 кв.м. Надвірні споруди: сарай «В», вбиральня «Г».
На підставі цього рішення Винниківською міською радою 27.03.2006р. відповідачу видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно – будинок АДРЕСА_1 загальною площею 27,4 кв.м., житловою площею 14,9 кв.м. Форма власності на вказаний будинок – приватна із часткою 1/1. Оригінал такого свідоцтва знаходиться в матеріалах інвентаризаційної (реєстраційної) справи, заведеної на будинок АДРЕСА_2 (а. АДРЕСА_3 інвентаризаційної справи).
Вказані рішення, свідоцтва та державна реєстрація права власності на вказаний будинок за відповідачем не оспорювались, не визнавались не чинними та є дійсними. 
Згідно рішення державного реєстратора Канюги А.Я. № 41196138 від 21.05.2018р. (а.с.19), розгляд заяви позивачки про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 зупинено у зв`язку з поданням документів не в повному обсязі, а саме відсутністю договору про поділ спільного майна, договору про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідного рішення суду та документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
В подальшому, позивачка відкликала свою заяву про реєстрацію права власності, а державний реєстратор виніс рішення від 02.07.2018р. про залишення такої заяви без розгляду.
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься архівний запис про право власності позивача на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 , а також аналогічний запис про наявність у відповідача права власності на іншу частину цього будинку, що відображено в Інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13-14). Державна реєстрація права власності проведена відповідно до рішення про державну реєстрацію від 11.01.2005р. на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.10.1973р.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Згідно ж ст. 392 ЦК України,  власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Також, з матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 , вбачається, що згідно відповідної відмітки в оціночному акті на спірний будинок, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, (а.с.57 інвентаризаційної справи), тамбур «а’-1» та сарай «Б» вибудувані самовільно.
З довідки ВК Винниківської міської ради (а.с.82 інвентаризаційної справи), вбачається, що самочинне будівництво на АДРЕСА_2 , здійснено співвласницею ОСОБА_5 (попередня власниця спірної часки будинку).
Однак, таке самовільне будівництво не було узаконено у встановленому законом порядку. 
Дійсно вказані штампи, як вказує представник позивачки погашено, однак н такі будівлі не виготовлено технічної документації та такі не узаконені у встановленому законом порядку. Відповідних рішень компетентних органів про визнання такого будівництва таким, що здійснене у відповідності до вимог закону – немає. Правовстановлюючих документів н об`єкти самочинного будівництва не виготовлено. Тобто позивачкою не було дотримано встановленого законом порядку набуття певних об`єктів будівництва у власність. Позиція позивачки в особі представника про те, що достатньою для цього дією є зняття штампу самовільне будівництво у матеріалах інвентаризаційної справи є помилковою.
Так, при отриманні позивачкою у власність 1/2 частки будинку його загальна площа становила 57 кв.м., однак позивачка просить віднести до окремого об`єкту нерухомості будинок площею 31,1 кв.м., що не відповідає її частці, набутій на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 04.10.1973р., а відтак позивачка бажає визнати право власності на згадані самочинні будови, які не були набуті нею у власність у встановленому законом порядку.
Також, слід вважати, що жодних доказів про те, що вцілому будова, про визнання права власності на яку, як житловий будинок просить позивачка відповідає та не порушує істотно будівельні норми і правила – немає.
В зв`язку з цим підстав для визнання права власності на спірний об`єкт за ст. 376 ЦК України – відсутні.
Також, як вказано вище, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. 
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. 
Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов`язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2124цс15 від 10.02.2016 року, №6-2994цс15 від 20.04.2016 року; 36-160цс16 від 13.04.2016 року; №6-1502цс15 від 2.12.2015 року; №6-1858цс15 від 18.11.2015 року.
З наведеного вище вбачається, що позивачка не набувала права власності на спірний об`єкт збільшеної площі, а має намір таке набути за рішенням суду, подавши даний позов.
Отже відсутні і підстави для визнання права власності на спірний об`єкт за позивачкою і в порядку вказаних статей.
Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що звертаючись до суду з даним позовом та включивши самочинне будівництво до переліку майна, яке позивачка намагається визнати окремим об`єктом нерухомості, остання в такий спосіб лише намагається вирішити питання самочинного будівництва, і тому такий позов не може розцінюватись як законний спосіб захисту.
Крім цього, слід вказати і про те, що позивачкою в позовній заяві не вказано, які саме її порушені права як власника спірного об`єкту відповідачем вона намагається відновити подавши даний позов, що і не могло бути вказано, оскільки власності на спірний об`єкт позивачка не набувала та не набула на даний час, а намагається набути за рішенням суду.
Зважаючи на вказане, доводи скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому доводи апеляційної скарги вцілому слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу слід залишити без задоволення.
Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи, призначення справи з повідомленням та викликом учасників справи та відкладення судового засідання – відмовити.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
       Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 16 квітня 2020 року.

           Головуючий :                                                                                              Я.А. Левик
        Судді:                  Л.Б. Струс
               М.М. Шандра