ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 квітня 2020 року           справа №200/14854/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів: Компанієць І.Д., Казначеєва Е.Г., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 200/14854/19-а (суддя 1 інстанції Хохленков О.В., повний текст складено 19.02.2020р. в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                      УСТАНОВИВ:

27.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: зобов`язати відповідача – військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та сплатити несплачену компенсацію за невикористані додаткові відпустки у розмірі 10365,60 грн.; зобов`язати нарахувати та сплатити грошове забезпечення за січень 2018 року в розмірі 1612,33 грн.; зобов`язати нарахувати та сплатити середньо грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку (а.с. 34-38).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку, залишено без розгляду (а.с. 59-60).
Не погодившись з рішенням суду, позивачем подана апеляційна скарга, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, апелянтом зазначено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Оскільки існує невиплата належних до виплати сум в день звільнення, вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку є законною.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.
Матеріали справи свідчать, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 06.02.2018 року № 28 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, звільненого відповідно до п.п. «е» (через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання обов`язків) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 Східного ОТО Національної гвардії України від 05.02.2018 № 4о/с у запас Збройних Сил України, 06.02.2018 року (а.с. 54).
Відповідно довідки про виплачене грошове забезпечення, остаточний розрахунок з позивачем був проведений у березні місяці 2018 року (а.с. 28).
Позивач не погодився з проведеним розрахунком та 27 грудня 2019 року оскаржив у судовому порядку не нарахування у повному обсязі грошового забезпечення при звільненні.
Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовців Державній прикордонній службі України визначаються «Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 (далі Положення).
Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за недоотримані додаткові відпустки, не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Отже, це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 цієї статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальним є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 даного Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Залишаючи позов в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку без розгляду, суд виходив з того, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався з дати розрахунку при звільненні, 06.02.2018 року, з розміром якого позивач не погодився. З цим позовом ОСОБА_1 звернувся 27 грудня 2019 року.  
Такий висновок суду є передчасним, оскільки суд не врахував, що позивач у судовому порядку оскаржив не нарахування у повному обсязі грошового забезпечення при звільненні, та дійшов помилкового висновку, що початок перебігу строку звернення до суду розпочався з моменту виплати позивачу коштів при звільненні, 06.02.2018 року та помилково вважав цю дату датою фактичного розрахунку з позивачем.
Отже, суд першої інстанції помилково залишив без розгляду позовні вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статями 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 200/14854/19-а скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Повне судове рішення – 14 квітня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Л.В. Ястребова

Судді                                                                                                        Е.Г. Казначеєв

                                                                                                                  І.Д. Компанієць