Дата документу 09.06.2020 Справа № 331/1623/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/1880/20                                        Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Є.У.№ 331/1623/19                                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Дашковської А.В.,
                        Кримської О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шутака Юрія Володимировича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 жовтня 2015 року під час сварки з ОСОБА_2 останній завдав йому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості - закритий перелом променевидної кістки у типовому місці зі зміщенням кісткових фрагментів, з розвитком посттравматичної нейропатії лівого ліктьового та серединного нервів, помірного парезу лівої кисті, а також крововиливи в області правого стегна, припухлість м`яких тканин в правій скроневій області, садна в області спинки носа, на верхній губі, в області правого стегна, в області лівої гомілки, в області лівої кисті , які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження. 
Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 100 годин громадських робіт.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_2 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.   
Визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 1 рік не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 504 грн. майнової і 10 000 грн. моральної шкоди
Ухвалою Запорізького Апеляційного суду від 31 січня 2019 року клопотання ОСОБА_2 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задоволено. Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року скасовано. Звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрито з зазначених підстав.
Посилаючись на те, своїми діями ОСОБА_2 завдав позивачеві майнову та моральну шкоду, просив стягнути з останнього на його користь 19 504,40 грн. майнової і 150 000 грн. моральної шкоди. 
Рішенням  Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 504, 40 грн. майнової і 50 000 грн. моральної шкоди.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі про зміну судового рішення і збільшення розміру морального відшкодування до 150 000 грн. ОСОБА_1 зазначає, що визначений судом першої інстанції розмір морального відшкодування в повній мірі не компенсує його моральні страждання. Суд першої інстанції не врахував той факт, що позивач є доктором технічних наук, професором, завідувачем кафедри Обробки металів тиском Запорізького національного технічного університету. Отримавши травму, він не зміг повністю реалізувати свою програму міжнародної конференції, яка починалася 18 жовтня 2015 року. Дізнавшись про його хворобу, частина колег з інших регіонів України не приїхала і не взяла участь у конференції. Вказані обставини нанесли моральну шкоду позивачу. Наслідки отриманих травм - не реалізовані плани в науковій роботі та постійні проблеми зі здоров`ям.
Копія апеляційної скарги та ухвала про відкриття апеляційного провадження отримана відповідачем 27 квітня 2020 року, проте відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, однак це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню.
За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2015 року приблизно о 22 год. 38 хв. ОСОБА_3 , маючи умисел на спричинення тілесного ушкодження, знаходячись на другому поверсі першого під`їзду будинку АДРЕСА_1 , біля дверей квартири АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_1 на ґрунті тривалих неприязних відносин, наніс останньому не менше чотирьох ударів руками по обличчю та голові, не менше двох ударів ногами по тулубу та кінцівках, чим спричинив потерпілому згідно висновку експерта № 5102 від 23 грудня 2015 року тілесні ушкодження, а саме: синці в ділянці правого стегна, припухлість м`яких тканин у правій скроневій області, садна в області спинки носа, на верхній губі, в ділянці правого стегна, в області лівої гомілки, в області лівої кісті, які в сукупності кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження.
Не зупиняючись на скоєному, 18 жовтня 2015 року, приблизно о 22 годині 40 хв., ОСОБА_3 , знаходячись біля дверей квартири АДРЕСА_2 на сходинковому майданчику другого поверху першого під`їзду будинку АДРЕСА_3 , після заподіяння легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_1 , внаслідок власної злочинної недбалості, не передбачаючи можливості заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження іншій особі, хоча повинен був і міг їх передбачити, діючи з більшою обачністю, не зустрівши опору через похилий вік потерпілого, схопив ОСОБА_1 руками за корпус тіла та кинув на сходинковий марш, внаслідок чого ОСОБА_1 упав на сходи на ліву руку, отримавши згідно висновку експерта № 5102 від 23 грудня 2015 року закритий перелом лівої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням кісткових фрагментів, з розвитком посттравматичної нейропатії лівого ліктьового і серединного нерву, помірного парезу лівої кісті, яке кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, що не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, більше ніж 21 день.
Своїми діями ОСОБА_2 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125, ч.2 ст. 128 КК України, а саме: за ст. 125 ч.1 КК України за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження, та за ст.128 КК України за ознаками необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження.
19 жовтня 2015 року за фактом вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015080020003708. 
Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року, провадження №1-кп/331/26/2018, ЄУН 331/4659/16-к, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 100 годин громадських робіт. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_2 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.                                                                                 
Визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 1 рік не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 054, 40 грн. майнової і 10 000 грн. моральну шкоду в сумі 10000 гривень.
Ухвалою Запорізького Апеляційного суду від 31січня 2019 року клопотання ОСОБА_2 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задоволено. Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року скасовано. Звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрито з зазначених підстав.
Закриття кримінального провадження через закінчення строків давності не позбавляє потерпілого права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства із позовом про стягнення шкоди, заподіяної йому, кримінальним правопорушенням. 
Таким чином, вина ОСОБА_2 у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125, ст. 128 КК України, а відповідно і в нанесенні позивачеві тілесних ушкоджень є доведеною.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з частиною першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди судова колегія приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що протиправною поведінкою відповідача завдано моральну та матеріальну шкоду позивачу, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання грошових виплат за завдану йому майнову та моральну шкоду, визначивши розмір грошової компенсації з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується з характером моральних страждань позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції не врахований соціальний статус позивача, негативні наслідки, завдані злочином, - зрив міжнародної конференції, втрату авторитету серед наукової спільноти тощо, є неспроможними.
За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).
Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
Жодного належного і допустимого доказу на підтвердження своїх доводів позивач суду не надав.
Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).
За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 374 , 375, 382 ЦПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шутака Юрія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2020 року   у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська