Постанова                                                       
Іменем  України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 352/1757/15-ц
 
провадження № 61-45502св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
представник відповідача - ОСОБА_2 ,
треті особи: Національний банк України, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,                 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                       від 06 листопада 2017 року у складі судді Хоминець М. М. та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до   ОСОБА_4                       про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.  
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2007 року між товариством               з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір,                       за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі                       у розмірі 25 000 дол. США на строк до 19 липня 2022 року зі сплатою  14,6 % річних за користування кредитом, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом                          та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені договором. 
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 20 липня 2007 року між банком та іпотекодавцем ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, предметом якого є належне їй на праві власності нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пункту 4.4.1. іпотечного договору у випадку настання              будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.     
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк»                         укладено договір про передачу активів і кредитних зобов`язань, згідно                    з яким ПАТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора, отримавши право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами. 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань                   за кредитним договором станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 917 802,38 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 477 209,60 грн, заборгованість за процентами - 440 592,77 грн. 
Ураховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок виконання основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься                   в іпотечному договорі, у порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                         від 24 вересня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи залучено позичальника за кредитним договором - ОСОБА_3 .
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                         від 01 грудня 2015 року до участі в справі залучено правонаступника померлої  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - ОСОБА_1 .
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                        від 05 травня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи залучено Національний банк України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                       від 06 листопада 2017 рокупозов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 липня 2007 року у розмірі 917 802,38 грн, з яких: тіло кредиту - 477 209,60 грн, проценти - 440 592,77 грн, забезпеченим іпотечним договором від 20 липня 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належав на праві власності ОСОБА_4 , а саме домоволодіння АДРЕСА_1 ,                        яке складається із: цегляного житлового будинку А загальною площею                       169,9 кв. м і житловою площею 111,7 кв. м, цегляної літньої кухні Б площею 29,3 кв. м, цегляної комори В площею 27,9 кв. м, цегляної стайні Г площею 48,3 кв. м, стодоли з дошки Д площею 23,6 кв. м, цегляної комори-погребу Е площею 27,3 кв. м, колодязя з бетонних кілець N 1, дощатої огорожі N 2 площею 33 кв. м, шляхом визнання права власності на нього                                   за ПАТ «Дельта Банк».
Початкову ціну предмету іпотеки встановлено у розмірі 1 114 611 грн відповідно до звіту про незалежну оцінку будинковолодіння від 27 липня 2017 року СОД ОСОБА_5 .
Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід державного бюджету в розмірі               3 654 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови кредитного договору позичальник не виконував, кредит не погасив, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності                     на предмет іпотеки або на укладення від імені банку договору купівлі-продажу іпотечного майна (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). 
При цьому суд врахував відсутність згоди іпотекодавця ОСОБА_4 ,                   яка померла через три роки після укладення іпотечного договору,                           на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення                 на предмет іпотеки та встановив початкову ціну предмету іпотеки відповідно до звіту про незалежну оцінку будинковолодіння від 27 липня 2017 року СОД ОСОБА_5 .
Також суд зазначив, що положення статті 1281 ЦК України щодо строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців,                                   на порушення якого посилався представник позичальника ОСОБА_3 ,                  не застосовуються до зобов`язань, забезпечених іпотекою.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня                 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. 
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                        від 06 листопада 2017 року залишено без змін. 
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що    ОСОБА_3 належним чином не виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів               та процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. 
Законодавством передбачена можливість передачі предмета іпотеки                       у власність банку у разі невиконання умов кредитного та іпотечного договорів, крім того такий спосіб забезпечення виконання кредитного договору обумовлений сторонами у договорі іпотеки.
Суд послався на відповідні судові рішення Верховного Суду України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2018 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подав                            до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати                       та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову                    ПАТ «Дельта Банк». 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 04 грудня 2018 року поновлено ОСОБА_2 строк касаційного оскарження рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року.
Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 352/1757/15-ц з Тисменицького районного суду Івано-Франківської області.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справа передана судді-доповідачеві. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року задоволено.
Зупинено дію рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2020 року справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , треті особи: Національний банк України, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі             у власність призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи               за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій 
не врахували, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Банк не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
Вказане відповідає правовій позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 липня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит                  на споживчі цілі у розмірі 25 000 дол. США на строк до 19 липня 2022 року              зі сплатою  14,6 % річнихза користування кредитом, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти                                за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі             у строки, передбачені договором. 
 
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 20 липня 2007 року між банком та іпотекодавцем ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, предметом якого є належне їй на праві власності нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до пункту 4.4.1. іпотечного договору у випадку настання              будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.     
 
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк»                         укладено договір про передачу активів і кредитних зобов`язань, згідно                    з яким ПАТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора, отримавши право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла і ухвалою суду від 01 грудня               2015 року до участі у справі залучено її правонаступника - ОСОБА_1 .
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань                   за кредитним договором станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 917 802,38 грн, з яких: тіло кредиту -                               477 209,60 грн, проценти - 440 592,77 грн. 
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                       в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права,             які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                              і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу.
 
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,               що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі                      порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
У частині першій статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
 
Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення    на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу                     в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Разом з тим у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві як на підставі рішенні суду, так і на підставі договору                про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).
 
Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки                         в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
 
При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки за рішенням суду.
 
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. 
 
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя                на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.
 
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»врегульовано порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. 
 
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
 
Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності,                         не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Отже, позивач відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку»             має можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення                   на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
 
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно                          в договорі. 
 
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього               за іпотекодержателем. 
 
Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду                у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18 і від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц, провадження № 14-117цс18 та Верховним Судом у постанові                           від 21 серпня 2019 року у справі № 357/1887/15-ц, касаційне провадження № 61-29029св18.
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі                                              і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те,                      що передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки можливе за рішенням суду.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, тому оскаржені судові рішення не можуть вважатися законними та підлягають скасуванню.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення                                     у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК                  України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову  ПАТ «Дельта Банк».
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення                         та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові                         на позивача.
 
Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду скасуванню                                     із відмовою у задоволенні позовних вимог, то сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 019,40 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 7 308,00 грн підлягає стягненню з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 .                  
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                       від 06 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2018 року скасувати.
 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»  до ОСОБА_1 , треті особи: Національний банк України, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовити.
 
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь  ОСОБА_1 4 019,40 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 7 308,00 грн                                   на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги, а всього 11 327,40 грн (одинадцять тисяч триста двадцять сім грн 40 коп.).
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець 
Ю. В. Черняк