ПОСТАНОВА
Іменем України

24 квітня 2020 року 
Київ
справа №819/1351/16
адміністративне провадження №К/9901/23784/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О. Р.,
суддів - Кашпур О. В., Уханенка С. А.
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №819/1351/16 
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання діяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Дерех Н.В., суддів Осташа А.В., Білоус   І.О., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29   травня 2017 року, постановлену у складі головуючого судді Довгої О.І., суддів Матковської З.М., Запотічного І.І.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - Міненерговугілля, відповідач) з вимогами:
1.1.  визнати неправомірною діяльність Міненерговугілля в частині надання листом від 29 вересня 2016 року № 02/27-10211 відповіді, що порушує Закон України «Про звернення громадян», на скаргу ОСОБА_1 від 05   вересня 2016 року;
1.2.  зобов`язати Міненерговугілля відповідно до Закону України «Про звернення громадян» надати належну відповідь на скаргу ОСОБА_1 від 05 вересня 2016  року;
1.3. визнати неправомірною діяльність Міненерговугілля в частині надання листом від 18 жовтня 2016 року № 02/27-10842 відповіді, що порушує Закон України «Про доступ до публічної інформації», на інформаційний запит ОСОБА_1 від 10  жовтня 2016 року;
1.4. зобов`язати Міненерговугілля відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати належну відповідь на інформаційний запит ОСОБА_1 від 10 жовтня 2016 року.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що її звернення та інформаційний запит були розглянуті з грубими порушеннями Законів України «Про звернення громадян» і «Про доступ до публічної інформації».
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що 05 вересня 2016 року позивачка звернулася до Міненерговугілля зі скаргою на протиправну діяльність директора Департаменту електроенергетичного комплексу Міненерговугілля та просила застосувати відповідні заходи до осіб, що розглядали її скаргу, і повторно розглянути її скаргу від 19 травня 2016 року.
4. Розглянувши скаргу позивачки від 05 вересня 2016 року, відповідач листом від 29  вересня 2016 року №02/27-10211 повідомив її про те, що за наслідками ретельної перевірки обставин, викладених у її скарзі, порушень з боку посадової особи Міненерговугілля не виявлено.
5. 10 жовтня 2016 року о 02:57 год позивачка направила відповідачеві електронною поштою інформаційний запит, у якому вимагала надати їй копію рішення, прийнятого за результатами розгляду її скарги від 05 вересня 2016   року.
6. У відповідь на інформаційний запит відповідач листом від 18 жовтня 2016 року №02/27-10842 надав позивачці копію раніше надісланого листа Міненерговугілля від 29 вересня 2016 року №02/27-10211.
7. Також суди установили, що на додаток до листа від 29 вересня 2016 року №02/27-10211 Міненерговугілля листом від 05 грудня 2016 року №ВР/4-27-3157 роз`яснено позивачці порядок оскарження дій чи рішень органів державної влади та повторно надано відповідь на її скаргу від 05 вересня 2016   року на протиправну діяльність директора Департаменту електроенергетичного комплексу Міненерговугілля.
8. Уважаючи, що відповідач надав відповідь на її заяву та інформаційний запит з грубими порушеннями вимог чинного законодавства, позивачка звернулася до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
9. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
10. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що лист відповідача від 29 вересня 2016 року №02/27-10211 містить вичерпну відповідь на скаргу позивачки.
11. Суди попередніх інстанцій також дійшли висновку, що за наслідками розгляду звернення (скарги) позивачки відповідач надав їй відповідь, оформлену листом, і не приймав будь-яких рішень, у зв`язку з чим надати запитуване в інформаційному запиті рішення об`єктивно не міг.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
12. У касаційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та прийняте нове, яким адміністративний позов задовольнити.
13. На обґрунтування вимог касаційної скарги позивачка зазначає, що відповідач на її інформаційний запит надав відповідь, що не стосувалася суті запиту, адже замість рішення, прийнятого за результатами розгляду її скарги від 05 вересня 2016 року, відповідач надіслав їй копію листа від 29 вересня 2016 року №02/27-10211.
14. Позивачка наполягає на тому, що в разі відсутності у відповідача рішення, яке було предметом її інформаційного запиту, він мав відмовити в його задоволенні та роз`яснити порядок оскарження відмови.
15. Як зазначає позивачка, суди попередніх інстанцій на викладене уваги не звернули, у зв`язку з чим дійшли необґрунтованих висновків про те, що відповідь на її інформаційний запит мала правомірний характер.
16. У частині, яка стосується розгляду її звернення (скарги), позивачка доводить, що результати розгляду звернення обов`язково оформлюються рішенням. Водночас суди попередніх інстанцій не досліджували, чи було прийнято за наслідками розгляду звернення (скарги) від 05 вересня 2016 року відповідне рішення, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків про належний розгляд її скарги.
17. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
18. 15 грудня 2017 року, у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.
19. 15 лютого 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
20. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Шарапі В.М., суддям Бевзенку В.М., Данилевич Н.А.
21. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 30 травня 2019 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
22. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2019 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О. Р., суддям Кашпур О. В., Уханенку   С. А.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
23. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №?2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
24. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
25. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані й розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
26. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.
27. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 15  січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
28. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX.
29. Частиною другою статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
30. Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
31. Питання практичної реалізації особою наданого їй Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян, відповідно до їх статуту, пропозиції про поліпшення їхньої діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів урегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996   року №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР).
32. Відповідно до статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
33. Згідно зі статтею 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
34. Пропозиція (зауваження) - це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
35. Заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
36. Скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
37. Відповідно до частини першої статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
38. Статтею 15 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
39. Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
40. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
41. Відповідно до статті 16 Закону №393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
42. Скарги на рішення загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств, акціонерних товариств, юридичних осіб, створених на основі колективної власності, а також на рішення вищих державних органів вирішуються в судовому порядку.
43. Громадянин може подати скаргу особисто або через уповноважену на це іншу особу. Скарга в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подається їх законними представниками.
44. Скарга в інтересах громадянина за його уповноваженням, оформленим у встановленому законом порядку, може бути подана іншою особою, трудовим колективом або організацією, яка здійснює правозахисну діяльність.
45. До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.
46. Статтею 19 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
47. Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначено у Законі України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI ).
48. Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
49. Частиною першою статті 13 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
50. Відповідно до частини другої статті 13 Закону №2939-VI до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2)  інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3)   інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
51. Частинами першою та другою статті 19 Закону №2939-VI передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
52. Згідно з частиною першою статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів із дня отримання запиту.
53. Відповідно до частини першої статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2)   інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3)   особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
54. Частинами першою та другою статті 23 Закону №2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1)  відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2)   відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3)   ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
VI. Позиція Верховного Суду
55. Аналіз положень статей 1 і 3 Закону № 393/96-ВР дає підстави для висновку, що залежно від змісту і мети звернення, останні поділяються на пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
56. Для цілей застосування Закону №393/96-ВР під заявою треба розуміти звернення, що спрямоване на реалізацію конкретних суб`єктивних прав чи свобод, або звернення, яке має характер повідомлення про недоліки в діяльності державних органів, установ тощо або порушення ними вимог законодавства з пропозицією щодо поліпшення їхньої роботи.
57. Водночас скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів особи, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб, вчинені (допущені) чи прийняті ними у сфері управлінської діяльності.
58. Таким чином, у розумінні Закону № 393/96-ВР, заяви (клопотання) та скарги є формами звернень, що спрямовані на досягнення різної мети, у зв`язку з чим під час їхнього розгляду застосовуються різні за змістом процедури. Так, порядок розгляду заяв (клопотань) визначено у статті 15 Закону № 393/96-ВР, тоді як порядок розгляду скарг визначено у статті 16 Закону № 393/96-ВР.
59. Аналіз вимог указаних статей, у поєднанні зі статтею 19 Закону № 393/96-ВР, якою передбачені обов`язки суб`єкта, що розглядає заяву або скаргу, дає підстави для висновку, що рішення як форма результату розгляду звернення приймається, якщо це необхідно для реалізації конкретних прав чи свобод, про які йдеться в заяві, або в разі скасування або зміни оскаржуваного рішення чи як захід для припинення неправомірних дій та/або відновлення порушених прав.
60. У кожному конкретному випадку вид і форма рішення (наказ, розпорядження, постанова тощо) буде залежати від компетенції суб`єкта, що розглядає заяву/скаргу; права чи свободи, на реалізацію яких подано заяву; чинного законодавства, яким урегульовано процедуру вирішення питань, пов`язаних із реалізацією конкретних прав чи свобод; змісту порушених прав чи свобод, а також заходів, необхідних для їхнього поновлення.
61. У спірних правовідносинах позивачка звернулася до Міненерговугілля зі скаргою, перевіривши яку останнє дійшло висновку про її необґрунтованість.
62. Ураховуючи, що за результатами проведеної перевірки відповідач не встановив порушень, про які зазначала позивачка, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що в спірних правовідносинах у відповідача не було підстав для прийняття рішення за наслідками розгляду скарги позивачки.
63. Суд не погоджується з аргументами позивачки про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень частини четвертої статті 15 Закону №393/96-ВР.
64. Суд зазначає, що положеннями частини четвертої статті 15 Закону №   393/96-ВР врегульовано порядок відмови в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), відповідно до якого про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), приймається мотивоване письмове рішення, яке доводиться до відома заявника.
65. Беручи до уваги, що позивачка до відповідача звернулася із скаргою, а не заявою для реалізації певних прав чи свобод, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що положення частини четвертої статті 15 Закону №393/96-ВР до спірних правовідносин застосовуватися не може.
66. Надаючи оцінку судовим рішенням судів попередніх інстанцій в частині вимог позивачки, які стосувалися інформаційного запиту, Суд зазначає таке.
67. Аналізуючи норми Закону №2939-VI, Суд дійшов висновку, що визначальною ознакою для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилася у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною. 
68. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.
69. Таким чином, Закон №2939-VІ не регулює відносин зі створення публічної інформації; предметом його регулювання є діяльність з приводу інформації, яка вже існує (створена, отримана, знаходиться у володінні) на момент виникнення конкретних інформаційних відносин з приводу неї.
70. У цій справі інформаційний запит позивачки від 10 жовтня 2016 року стосувався рішення за результатами розгляду її скарги від 05 вересня 2016 року, якого відповідач не приймав, проте, на переконання позивачки, мав прийняти.
71. Суд зазначає, що доводи позивачки про наявність у відповідача обов`язку оформити результати розгляду її звернення рішенням ґрунтуються на неправильному застосуванні положень Закону №393/96-ВР, у зв`язку з чим Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність позовних вимог у цій частині.
72. Аргументи позивачки з приводу того, що у випадку відсутності запитуваної інформації відповідач мав відмовити у задоволенні інформаційного запиту, а не надавати іншу, що з ним не пов`язана, вказаних висновків не спростовує і не свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
73. Суд також зазначає, що запит позивачки стосувався результатів розгляду її скарги від 05 вересня 2016 року, а тому надання відповідачем у відповідь на інформаційний запит копії листа від 29 вересня 2016 року №02/27-10211 цілком відповідало суті інформаційного запиту.
74. Зауваження позивачки з приводу того, що суди попередніх інстанцій не досліджували питання дотримання відповідачем строку розгляду звернення і запиту Суд відхиляє, оскільки своєчасність розгляду звернення та запиту не є предметом справи, рішення в якій переглядаються.
75. З урахуванням викладеного Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права під час ухвалення судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про необґрунтованість позовних вимог
76. Положеннями частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08  лютого 2020 року) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
77. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08  лютого 2020 року) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
78. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08   лютого 2020 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
79. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їхнього скасування чи зміни відсутні.
VII. Судові витрати
80. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
81. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
82. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
83. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 16   лютого 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2017 року в справі №819/1351/16 залишити без змін.
84. Судові витрати не розподіляються.
85. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    С.А. Уханенко