Головуючий суду 1 інстанції - Соболєв Є.О.
Доповідач -Дронська І.О.

Справа № 408/442/19-ц
Провадження № 22-ц/810/1125/19

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року                                      м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:
головуючого судді Дронської І. О.,
суддів Карташова О. Ю., Яреська А.В.
за участю секретаря Пономарьової В.С.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,
представник позивача - адвокат Легезін О.Г., 
відповідачі:  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , 

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Соболєва Є. О. 22.10.2019 року в смт Біловодськ
за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором
                                                       ВСТАНОВИВ:
12 грудня 2018 року позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 12.07.2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 248/2012-Р, за умовами якого позивач надав відповідачці кредит в сумі 79660,00 грн зі сплатою 15,7 % річних за користування кредитними коштами, а відповідачка ОСОБА_1 зобов`язався повертати цей кредит разом зі сплатою відсотків щомісяця шляхом внесення періодичних платежів згідно графіку погашення, а у разі порушення строків повернення, процентна ставка встановлюється в розмірі 20,7%. Строк повернення кредитних коштів до 11.07.2017 року.
 
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, цього ж дня між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 248/2012-Р/П від 12.07.2012 року, за умовами якого ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалася солідарно відповідати перед Позивачем у повному обсязі за невиконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором.
 
Банк виконав свої договірні зобов`язання за кредитним договором, а відповідачі належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконують, станом на 14.11.2018 року загальна заборгованість за кредитом становить 63715,15 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 55528,80 грн та заборгованості по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитом за період з 01.06.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 8186,65 грн.
 
Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 63715,45 грн та судовий збір.

 
Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2019 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено частково.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 248/2012-Р від 12.07.2012 року, яка утворилась за період з грудня 2015 року по 14 листопада 2017 року в сумі 327779,03 грн., яка складається із боргу за кредитом у розмірі - 327779,03 грн.
 
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 248/2012-Р від 12.07.2012 року, строк сплати якої настав за період до листопада 2015 року у сумі 30936,36 грн, яка складається із: боргу за кредитом у розмірі 22749,77 грн; відсотків за користування кредитом у розмірі 8186,65 грн.
 
В частині позовних вимог до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором строк сплати якої настав до 11 жовтня 2015 року відмовлено за необґрунтованістю.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом з поручителя ОСОБА_2 позивач звернувся до суду після спливу вказаного у п.5.2. договору строку дії поруки, а стосовно вимоги стягнення заборгованості за процентами - за весь період, оскільки останнє нарахування відбулось 30.04.2015 то строк пред`явлення вимоги до поручителя щодо останнього платежу по процентах сплинув 11.07.2018 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачем ПАТ АБ «Укргазбанк» подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови суду в задоволенні позовних вимог банку до поручителя  ОСОБА_2 , порушення судом першої інстанції в цій частині норм процесуального та матеріального права, скаржник просив рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2  скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а понесені позивачем судові витрати стягнути з відповідачів.

Апеляційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» мотивована тим, що скаржник вважає, що оскільки зобов`язання позичальника за кредитним договором не виконано, то станом на момент звернення до суду із позовом, зобов`язання поручителя за договором поруки, з урахуванням умов п.5.1. та 5.2. договору поруки, продовжують існувати. Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до умов кредитного договору закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання своїх зобов`язань, що лишились невиконаними з будь-яких причин. Припинення (закінчення) строку дії договору не тягне за собою припинення зобов`язань, що випливають з цього договору, також у випадку, якщо такі зобов`язання виникли після припинення (закінчення) строку дії договору на підставі зобов`язань, що залишились невиконаними на момент закінчення строку дії договору.

Відповідачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не скористались своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду не надходило.

Щодо повідомлення відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 то зареєстрованим місцем проживання останніх є АДРЕСА_1 , що знаходиться на тимчасово непідконтрольній території України.
З метою встановлення місця тимчасового перебування відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підконтрольній території України як внутрішньо переміщених осіб апеляційним судом направлено запит до Міністерства соціальної політики, а.а.с. 74, 75, відповідно до відповіді якого у ЄІБД ВПО, станом на 20.01.2020 року, міститься інформація про ОСОБА_2 , який з 10.08.2016 року перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб в Управлінні соціального захисту населення Криничанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 . Станом на 10.02.2020 року в ЄІБД ВПО міститься інформація про ОСОБА_1 , яка з 26.12.2014 року перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб в Управлінні соціального захисту населення Біловодського району Луганської області, фактичне місце проживання останньої: АДРЕСА_3 , а.а.с. 95, 97.
Апеляційним судом у встановленому законом порядку для належного повідомлення відповідачів за зазначеними Мінсоцполітики адресами про дату, час та місце розгляду справи рекомендованими поштовими відправленнями відправлялись судові повістки, які були повернуті із позначками про відсутність адресата за зазначеною адресою, а.а.с. 95, 109, 111.

У зв`язку із наведеним та у відповідності до вимог п. 11 ст. 128 ЦПК України судом розміщено оголошення про відкриття провадження та розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України на 19.02.2020 року,11.03.2020 року та 25 березня 2020 року, а.с. 82, 92, 105, 118.
Наведене свідчить про вжиття судом всіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Тому з урахуванням тривалості перебування в провадженні суду вказаної справи, з метою дотримання гарантованого позивачу, як стороні цього провадження, права на розгляд його справи впродовж розумного строку, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також представника позивача-скаржника ПАТ АБ «Укргазбанк».

Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій ПАТ АБ «Укргазбанк» частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості до поручителя ОСОБА_2 . 
Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», зроблені в п.15 постанови про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду в оскаржуваній частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів приходить до наступного.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 12.07.2012 року було укладено кредитний договір № 248/2012-Р, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти у загальній сумі 79660,00 грн під 15,7 % річних, а за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором - 20,7% річних, з кінцевим строком погашення до 11 липня 2017 року включно.
 
Відповідно до п. 3.1 Договору відповідач зобов`язувався погашати отриманий кредит у відповідності з графіком, встановленим у Додатку 2 до цього Договору та сплачувати проценти за користування кредитними коштами шляхом сплати рівних один одному платежів у розмірі 1946,00 гривень щомісячно - з 1-ого (першого) по 10-е число кожного місяця.
 
Розрахунок заборгованості за договором № 248/2012-Р свідчить, що станом на 14.11.2018 року у відповідачки ОСОБА_1 перед позивачем була наявна заборгованість на загальну суму 63715,45 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 55528,80 грн та нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01.06.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 8186,65 грн.

 
Також судом першої інстанції встановлено, що 12.07.2012 року між Банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 248/2012-Р/П згідно якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язувався солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за невиконання усіх зобов`язань позичальником за кредитним договором № 248/2012-Р від 12 липня 2012 року, зокрема, за повернення кредиту у розмірі 79600,00 грн, та сплати процентів за користування кредитом та інших платежів зазначених у договорі.
Згідно з пунктом 5.2. договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання Позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо Кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього Договору.
Отже, сторони у договорі поруки встановили строк дії поруки - три роки від дня настання строку виконання зобов`язання. 
Пунктом 3.1 кредитного договору № 248/2012-Р від 12.07.2012 року встановлено, що погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно шляхом сплати рівних один одному платежів у розмірі 1946,00 гривень щомісячно - з 1-ого (першого) по 10-е число кожного місяця з останнім строком погашення 11 липня 2017 року.
Тобто, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних ануїтетних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 суд першої інстанції прийняв до уваги те, що погашення кредиту та відсотків, згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, а тому строк повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, та в частині стягнення заборгованості зі сплати суми кредиту в розмірі 19785,27 грн, строк сплати якої настав до 11.10.2015 року зазначив, що з наданих позивачем виписок з особистих рахунків відповідачки ОСОБА_1 вбачається, що до липня 2014 року відповідачка не мала прострочення погашення кредиту, а віднесення заборгованості на прострочену відбулось 29.10.2014 року, а тому перебіг строку звернення позивача до поручителя з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом обраховується з 11 липня 2014 року.
Також, відповідно подовжений договором трирічний строк дії поруки по кредиту сплинув 11.07.2017 року та оскільки до липня 2014 року відповідачка не мала прострочення по процентам, остання дата нарахування процентів 30.04.2015 року. Перебіг строку звернення позивача до поручителя з вимогою про стягнення процентів почався з 11 липня 2014 року. Відповідно подовжений договором трирічний строк дії поруки по процентах сплинув 11 липня 2017 року, а з позовом банк звернувся до суду 12 грудня 2018 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті, отже, з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом, що виникла за період з липня 2014 по листопад 2015 року, позивач звернувся до суду після спливу вказаного у п.5.2. договору строку дії поруки, а стосовно вимоги стягнення заборгованості за процентами - за весь період, оскільки останнє нарахування відбулось 30.04.2015 року, то строк пред`явлення вимоги до поручителя щодо останнього платежу по процентах сплинув 10.05.2018 року.
При цьому судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначено, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя після спливу строку її дії з вимогою щодо відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
 
На підставі зазначеного, враховуючи, що правовідносини з поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу строку дії поруки з моменту виникнення права вимоги за договором поруки, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача, щодо стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості за договором поруки підлягають задоволенню лише в межах трирічного строку пред`явлення вимоги встановленої п.5.2 договору поруки. Враховуючи, що строком погашення чергового платежу є десяте число місяця наступного за звітним, то задоволенню підлягають вимоги позивача, щодо стягнення з другого відповідача заборгованості зі сплати простроченого боргу за яким виник обов`язок до сплати починаючи з 11.12.2015 року, а саме: сума простроченого боргу - 327779,03 грн (55528,80 - 22749,77 = 327779,03). Саме така сума заборгованості підлягає стягненню з ОСОБА_2 в порядку солідарного стягнення, як з боржника та поручителя. Заборгованість зі сплати простроченої суми кредиту в розмірі 19785,27 грн, строк сплати якої настав до 11.10.2015 року, стягненню з ОСОБА_2 не підлягає. 

 
Проаналізувавши наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції щодо оскаржуваної частини рішення повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, закон, який їх регулює із використанням висновків щодо застосування відповідних норм права та правової позиції, висловленої Верховним Судом України в справі за № 6-272 цс16. 

Відповідно до положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не оскаржується позивачем, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № 248/2012-Р від 12.07.2012 року вбачається, що станом на 14.11.2018 року у відповідачки ОСОБА_1 перед позивачем була наявна заборгованість на загальну суму 63715,45 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 55528,80 грн та нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01.06.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 8186,65 грн.

 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальницею ОСОБА_1 12.07.2012 року між Банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 248/2012-Р/П згідно якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язувався солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за невиконання усіх зобов`язань позичальницею за кредитним договором № 248/2012-Р від 12 липня 2012 року, зокрема, за повернення кредиту у розмірі 79600,00 грн, та сплати процентів за користування кредитом та інших платежів зазначених у договорі.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Пунктами 1.1 та 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору та несе солідарну відповідальність за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.
Згідно з пунктом 5.2. договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього Договору.
Отже сторони під час укладення зазначеного договору поруки встановили строк припинення поруки, який становить три роки з дня настання строку виконання зобов`язання.
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Якщо строк основного зобов`язання невстановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
В частині першій статті 251 ЦК України зазначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Оскільки право кредитора і обов`язок поручителя по закінченню договору поруки припиняються, тому жодних дій щодо реалізації права в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року за № 1411/3467/12, постанові від 27 березня 2019 року за № 200/15135/14-ц, постанові від 03 липня 2019 року за № 1519/2-3165/11.
Умови укладеного між сторонами договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку, встановленого договором поруки не пред`явить вимоги до поручителя.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ураховуючи положення кредитного договору № 248/2012-Р від 12.07.2012 року та договору поруки № 248/2012-Р/П від 12.07.2012 року, дійшов правильного висновку про те, що сторони встановили не лише строк дії кредитного договору і договору поруки, який становить три роки від дня настання виконання зобов`язання, а й строки виконання боржником й поручителем окремих зобов`язань (внесення щомісячних ануїтетних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження№ 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Як зазначалося вище умовами кредитного договору № 248/2012-Р від 12.07.2012 року передбачено повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами щомісячними платежами у відповідності з графіком, встановленим у Додатку 2 до кредитного договору з останнім строком погашення до 11 липня 2017 року.
Судом встановлено, що до липня 2014 року відповідачка не мала прострочення погашення кредиту.

 
Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.
Пунктами 5.1, 5.2 Договору поруки сторонами погоджено припинення поруки припиненням забезпеченого нею зобов`язання Позичальника за Кредитним договором, а також якщо Кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання Позичальника за Кредитним договором не пред`явить вимоги до Поручителя.
Враховуючи, що відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Як вірно встановлено судом першої інстанції п.3.1. Кредитного договору передбачено обов`язок Позичальника здійснювати погашення кредиту у відповідності з графіком, встановленим у Додатку № 2 до цього Договору, шляхом сплати рівних один одного платежів у розмірі 1946,00 грн (надалі - періодичний платіж) (крім першого та останнього платежів) щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця, а.с. 20.
Дату звернення позивача з позовом до суду судом першої інстанції визначено правильно, а саме 12 грудня 2018 року, а.с. 34.
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).
За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Оскільки п. 3.1. Кредитного договору Кредитор та Позичальник погодили зобов`язання Позичальника щомісячної сплати кредиту відповідно до Додатку № 2 та сплату процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, а тому зазначені правила (з урахуванням положеньч.4 ст.559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.
З аналізу зазначених вище норм вбачається, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року за №6-223цс16, а також у постановах від 19 жовтня 2016 року №1265цс15, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16 та в інших.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком і не знайшла підстав для відступлення від нього (постанова від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/1).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі як щодо погашення кредиту, так і процентів за користування кредитом боржник повинен був здійснювати щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця (розділ ІІІ Кредитного договору), тому з часу несплати кожного з платежів відповідно дост. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого договором поруки строку для пред`явлення вимог до поручителя.
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж 3 роки після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те що з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом, що виникла за період з липня 2014 року по листопад 2015 року позивач звернувся до суду після спливу вказаного у п. 5.2. договору строку дії поруки (три роки), а стосовно вимоги про стягнення заборгованості за процентами - за весь період, оскільки останнє нарахування відбулось 30.04.2015 року, то строк пред`явлення вимоги до поручителя щодо останнього платежу по процентах сплинув 10 травня 2018 року, тому за правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення вказаних щомісячних платежів припинилась, оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу частинами (щомісячними платежами).

 
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором строк сплати якої настав до 11 жовтня 2015 року відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджується з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що зобов`язання позичальника за кредитним договором не виконано, то станом на момент звернення до суду із позовом, зобов`язання поручителя за договором поруки з урахуванням пунктів 5.1 та 5.2 договору поруки продовжують існувати, не заслуговують на увагу з огляду на викладені вище обставини.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення 

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 26.03.2020 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді О. Ю. Карташов

А. В. Яресько