ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/429/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/2272/16-ц Категорія:  308000000 	Опалинська О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 березня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ    :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач) 
Суддів                 Василенко Л. І., Карпенко О. В.
       За участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:
           позивач - ОСОБА_1 ;
       відповідачі - ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , виконавчий комітет Смілянської міської ради Черкаської області;
           особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач  ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому  судовому   засіданні м. Черкаси  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області  від 10 грудня  2019 року, постановленого під головуванням судді  Опалинської О. П. в залі Смілянського міськрайонного суду Черкаської області  10.12. 2019 року, повний  текст рішення складено  18.12. 2019 року,  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва про право власності на житло, -

в с т а н о в и в :

 
30 червня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва про право власності на житло.
Позивач ОСОБА_1 обґрунтування позовних вимог вказує, що 04 лютого 1982 року ОСОБА_1 та відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 отримали ордер на житлове приміщення за № 155, виданий Смілянським міськвиконкомом Черкаської області. Надана трикімнатна квартира в АДРЕСА_1 складається із трьох ізольованих кімнат житловою площею 39,2 кв., в якій вони проживали разом однією сім`єю. Особистий рахунок на квартиру був відкритий на ОСОБА_5 
28 листопада 1995 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірваний. 
На підставі рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2003 року змінено умови договору найму трикімнатної квартири АДРЕСА_2 та виділено у користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 жилі кімнати площею 10,4 кв.м і 16,1 кв. м., а ОСОБА_1 жилу кімнату площею 11,9 кв. м., підсобні приміщення залишено у  користуванні вказаних осіб. 
Зобов`язано ПП «Житлоремсервіс» укласти договір найму із ОСОБА_5 на кімнати площею 10,4 кв. м і 16,1 кв. м, а ОСОБА_1 на кімнату площею 11,9 кв. м.
На підставі розпорядження Смілянського міськвиконкому № 259-РП від 02 листопада 2005 року було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 від 25 листопада 2005 року.
ОСОБА_1 вказує у позові, що в період приватизації квартири вона постійно проживала у ній, була зареєстрована, але попереджена вона не була про приватизацію квартири відповідачами, у неї ніхто не брав дозволу на приватизацію квартири. Вона вказує, що під час приватизації житла її колишній чоловік ОСОБА_5 подав довідку про склад сім`ї, яка на той момент не відповідала дійсності, тобто, як вважає позивач, що довідка була підроблена, оскільки відомості про те, що позивач ОСОБА_1 , як співмешканець  проживала у квартирі, у ній були відсутні. А тому, позивач вважає, що в результаті таких дій, розпорядження органу приватизації підлягає скасуванню, так як дані для приватизації були дані завідомо неправдиві. Позивач вважає, що заява на приватизацію квартири також була подана з порушенням всіх вимог чинного законодавства, тому вказані обставини вважає є службовою недбалістю, некомпетентністю та підробкою, оскільки в ній  не вказані число, місяць та рік подання заяви.
Позивач ОСОБА_1 посилається, що право на приватизацію квартир з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах, або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
За вказаних обставин, позивач ОСОБА_1 вважає, оскільки  приватизація квартири АДРЕСА_2 проведена без згоди позивача ОСОБА_1 та з порушенням права на приватизацію житла, то вона просить визнати недійсним розпорядження Відділу приватизації державного житла Смілянської міської ради № 259-РП від 02 листопада 2005 року, Свідоцтво про право власності НОМЕР_3 від 25 листопада 2005 року  та визнати даний правочин державної реєстрації недійсним.
Як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 24 березня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області .
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2019 року закрито провадження у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва про право власності на житло у зв`язку із смертю відповідача ( а. с. 55 т. 2).
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржила рішення суду до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції Вх. № 690/ 17.01. 2020 року, яка 28 січня 2020 року надійшла до Черкаського апеляційного суду разом із матеріалами справи Вх. №383/20 Вх. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1 вказує, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому є незаконним, на її думку. ОСОБА_1 посилається, що у листопада 2005 року квартиру АДРЕСА_2 було приватизовано та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_3 від 25. 11.2005 року на підставі розпорядження Смілянського міськвиконкому № 259- РП від 02. 11. 2005 року. В період приватизації квартири позивач ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована у даній квартирі, але її ніхто не попереджав про приватизацію квартири відповідачами, будь - яких заяв вона не писала, у неї ніхто не запитував дозволу на приватизацію квартири, тому згоди на приватизацію ОСОБА_1 не давала. Скаржник посилається, що під час приватизації ОСОБА_5 була подана заява про приватизацію, та довідка про склад сім`ї, яка на момент приватизації не відповідала дійсності, тобто, вона вважає, що довідка була сфальсифікована, так як відомостей про неї, як зареєстрованого співмешканця квартири у довідці вказано не було. Оскільки на момент приватизації ОСОБА_1 проживала у квартирі, то відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» позивач ОСОБА_1 мала право на приватизацію, і приватизація квартири без її участі, на її думку, порушує її з законне право. За вказаних обставин, вважає скаржник, розпорядження органу приватизації підлягає скасуванню, так як дані приватизації були дані завідомо неправдиві. Заява на приватизацію також була подана з порушенням всіх вимог чинного законодавства, зокрема, зазначає ОСОБА_1 , що у заяві про приватизацію не вказані ні число, місяць та рік подання заяви. 
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, що у вона у відповідності до ч. 2 ст. 64 ЖК України є членом сім`ї, а той факт, що квартира була отримувана і не неї, як члена сім`ї наймача, підтверджується даними ордеру на житлове приміщення за № 155, виданого Смілянським міськвиконкомом у 1982 році. 
Крім того, скаржник ОСОБА_1 зазначає, що нею строк позовної давності не порушено, оскільки вона лише 13 листопада 2012 року отримала оскаржуване розпорядження органу приватизації від 02 листопада 2005 року № 259 - РП, заяву про передачу у власність квартири та довідку про склад сім`ї , на підставі якої було проведено приватизацію, які без дати.
04 вересня 2015 року ОСОБА_1 зверталася із позовом в суд про визнання документів недійсними( довідки про склад сім`ї). Проте, провадження у справі було закрито та роз`яснено їй право звернутися до суду із вимогою про законність розпорядження Виконавчого комітету Смілянської міської ради від 02 листопада 2005 року № 259 - РП.
Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті провадження, в зв`язку з тим, що такий спір вирішувався судом, але ухвалою судді апеляційного суду Черкаської області ухвала суду першої інстанції була скасована і матеріали справи направлено на розгляд до місцевого суду. 
Також скаржник вказує, що, розглядаючи спір, суддею було порушено цивільно - процесуальне законодавство, а саме: не з`ясовано коло відповідачів по справі. При розгляді справи було з`ясовано, що один із відповідачів - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому для з`ясування кола спадкоємців, для заміни відповідача по справі нею була подана заява для витребування відомостей у нотаріуса. Було з`ясовано, що після смерті відповідача ОСОБА_5 спадщину прийняв ОСОБА_2 , але після зміни складу суду, відповідачем залишився до завершення розгляду справи ОСОБА_5 , хоча в ухвалі про відкриття провадження відомості про нього є, а в рішенні суду про нього не зазначається. 
Тому ОСОБА_1 просить скасувати рішення першої інстанції у даній справі та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
03 березня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області за довіреністю Петренко С. О. Вх. № 2283/20 Вх. 
У відзиві представник Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області за довіреністю Петренко С. О. зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Представник у відзиві посилається, що згідно даних ордеру № 155 на склад сім`ї 4 особи ОСОБА_5 було надано 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 . 
У зв`язку з розірванням шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19. 05. 2003 року було змінено умови найму вказаної квартири. Спірна квартира була перетворена в комунальну власність, а відповідачі стали наймачами не всієї квартири, а лише її частини, яку останні і приватизували відповідно до чинного законодавства, а решта квартири залишилась у користуванні ОСОБА_1 
25.11. 2005 року Виконавчим комітетом Смілянської міської ради Черкаської області на підставі розпорядження від 02.11. 2005 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право власності на виділену їм частину квартири згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 19.05. 2003 року. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» ( в редакції станом на момент приватизації) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. 
Позивач не відноситься до членів сім`ї ОСОБА_5 , а відповідно і її згода на приватизацію квартири не була потрібна. 
Також представник Виконавчого комітету вказує, що позивачем, крім того, пропущено строк позовної давності. Так, у 2007 році ОСОБА_1 зверталася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з адміністративним позовом про скасування свідоцтва про право власності, а відповідно і знала про наявне розпорядження № 259 - РП. Під час розгляду у 2007 році цивільної справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка діє від імені свого та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_1 про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним та визнання права власності на частину квартири, ОСОБА_1 пояснювала, що їй відомо про те, що відповідачі по цій справі, приватизували частину квартири, а відповідно їй було відомо і про розпорядження про приватизацію, яке оскаржується в даній справі ОСОБА_1 . 
З врахуванням вище викладеного, представник відповідача - Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області за довіреністю Петренко С. О. просить рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника - адвоката Геріха М.А., дослідивши матеріали справи за наявними в ній доказами, наданими сторонами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно  п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначеним вище нормам закону рішення суду першої інстанц відповідає. 
Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.
Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України.
У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Вирішуючи спір, та відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва про право власності на житло, суд першої інстанції виходив з безпідставності, необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, дійшовши висновку, що позивачем, в межах заявленого позову, не було надано суду належних і допустимих доказів того, що її права порушені, а приватизація спірної квартири суперечила її волевиявленню. Судом першої інстанції було встановлено, що спірна квартира була перетворена в комунальну власність згідно до рішення апеляційного суду від 19 травня 2003 року, яким було змінено умови договору найма трикімнатної квартири, де відповідачі отримали дві кімнати, а позивач одну кімнату в користування із залишенням підсобних приміщень у спільному користуванні. Відповідачі стали наймачами не всієї квартири, а лише її частини, яка була виділена їм в користування, яку вони і приватизували відповідно до чинного законодавства, а решта квартири залишилась у користуванні позивача ОСОБА_1 . Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки досліджені судом письмові докази  та вимоги закону спростовують обставини, на які посилається позивач ОСОБА_1 в своїх вимогах.
Судом першої інстанції у рішенні вказано, що спір між сторонами  про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, вже був предметом розгляду в іншому суді, оскільки позивач з такими вимогами зверталася раніше в порядку адміністративного судочинства, та їй було відмовлено у задоволенні вимог. Отже, з даного питання щодо визнання свідоцтва про приватизацію недійсним рішення суду вже прийнято, яке набуло чинності та підлягає виконанню, тому не підлягає переоцінці доказів за встановлених обставин , на що послався суд в рішенні. 
Крім того, розглядаючи дану справу, суд першої інстанції прийшов до висновку, про те, що про своє порушене право позивач дізналася в 2007 році, коли було заявлено позовну вимогу до Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, відтак нею пропущені строки позовної давності звернення до суду із даними позовними вимогами, оскільки позивач звернулася в суд у 2016 році , тобто більш ніж через три роки після спливу передбачених ст. 257 ЦК України термінів.
Суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено порушення її прав, а тому із цих підстав районний суд вважав, що у задоволенні позову слід відмовити.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки висновки суду є обґрунтованими. 
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно даних ордера № 115  від 04 лютого 1982 року ОСОБА_5 , сім`я якого складалась із 4 осіб, було надано право на отримання трикімнатної квартири, житловою площею 41,28 кв. м. в квартирі АДРЕСА_2 на підставі рішення міськвиконкому м. Сміла від 04 лютого 1982 року № 71 (а. с. 7 т. 1).
28 листопада 1995 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було розірвано, що підтверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу.
Як вбачається із даних довідки ОСББ «Маяк» № 6 від 17 грудня 2012 року ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована та проживала в квартирі АДРЕСА_2   з 11 лютого 1983 року, але лише з 26 вересня 2001 року була перереєстрована в цій квартирі в зв`язку із зміною прізвища з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 « та зміною паспорта (а. с. 8 т.1).
Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2003 року змінено умови договору найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 та виділено в користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 кімнати відповідно площею 10,4 кв. м та 16,1 кв. м., в користування, а ОСОБА_1 залишено кімнату площею 11,9 кв. м., підсобні приміщення в квартирі залишено в спільному користуванні сторін та зобов`язано ПП Житлоремсервіс» укласти договір найму із ОСОБА_5 на кімнати площею 10,4 кв.м. та 16,1 кв. м., а із ОСОБА_1 на кімнату площею 11,9 кв. м. (а. с. 9- 10, 18-19 т.1).
Згідно розпорядження Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області № 259-РП від 02 листопада 2005 року вбачається, що від наймача ОСОБА_5   надійшла заява про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , яким передано вказану квартиру в приватну (сумісну або часткову) власність (а. с. 11 т. 1).
Як вбачається із даних Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_4 від 25 листопада 2005 року, виданого Виконавчим комітетом Смілянської міської ради власниками по 1/4 частині квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 39,2 кв. м., житловою площею 26,5 кв. м., є ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .  Форма власності приватна (а. с. 14 т.1).
Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2007 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконкому Смілянської міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 ,  виданого Виконавчим комітетом Смілянської міської ради від 25 листопада 2005 року за № 259-РП - відмовлено (а. с.21 т. 1). 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду   від 08 червня 2007 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Смілянського міськрайоного суду Черкаської області від 22 лютого 2007 року і вказаній вище справі залишено без змін (а.с.22 т.1).
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2007 року визнано дійсним договір купівлі-продажу, за яким 20 листопада 2006 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_7 купив дві кімнати загальною площею 39,2 кв. м., житловою площею 26, 5 кв. м. (10,4+16,1) в трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_7 право власності на вищевказану квартиру (а. с. 23-24 т.1).
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03 липня 2007 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2007 року залишено без змін (а. с. 25 - 26 т.1).
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 липня 2013 року у позові ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Смілянської міської ради про визнання довідки недійсною - відмовлено (а. с. 27 т.1).
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 вересня 2013 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від  29 липня 2013 року залишено без змін (а.с.28-29 т. 1).
Вказані вище рішення суду є чинними та підлягають обов`язковому виконанню, оскільки не скасовані в установленому законом порядку. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 також скористалась своїм правом на приватизацію житла та нею було отримано свідоцтво про право власності НОМЕР_5 від 12.09. 2007 року на ім`я ОСОБА_1 , виданого Виконавчим комітетом Смілянської міської ради Черкаської області (приватна спільна часткова власність, частка 2/ 5 ), зареєстровано 14.09. 2007 року, що підтверджується даними витягу про реєстрацію свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Згідно ч.1 ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Порядок приватизації житла, передбачений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19 червня 1992 року.
Як передбачено ст.1, ст.2, ст.3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", в редакції яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін..) державного житлового фронду на користь громадян України. При цьому, державний житловий фонд це - житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі, потребуючих поліпшення житлових умов, а незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність займані ними квартири громадян, які зазначено в ст.10 Закону.
Відповідно до п. 5 ст. 5 вказаного Закону кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз, при цьому, право на приватизацію житла передбачено і ст.9 Житлового кодексу Української РСР 1983 року, в редакції чинній на період виникнення спірних правовідносин.
Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовка та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
У відповідності до пунктів 18, 19 Положення про порядок передачі квартири (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держкомунгоспу від 15 вересня 1992 року № 56, діючому в редакції станом на момент передачі частини квартири у власність ОСОБА_5 та членам його сім`ї, передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї, на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї, наймача на приватизацію квартири (будинок) підтверджується письмово і додається до заяви.
Зі змісту ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" вбачається, що органи приватизації на підставі заяви громадянина приймають рішення про приватизацію, згідно з яким житло передається у приватну власність. Така передача житла у власність громадян оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації, та не потребує нотаріального посвідчення, а зазначене свідчить про те, що Закон передбачає, по-перше, наявність волі громадянина на приватизацію житла; по-друге, прийняття відповідного рішення органом приватизації, який у конкретних правовідносинах впроваджує волю держави, що виражена у Законі.
При цьому, органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком обмежень, що встановлені для приватизації деяких категорій житла (квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, тощо), тому лише громадянин може як відмовитись, так і погодитись на приватизацію найманого ним житла з державного житлового фонду. Його контрагенти - державні приватизаційні органи - у разі виявлення відповідної волі громадянина щодо приватизації житла мають лише обов`язок здійснити оформлення необхідних приватизаційних документів та, за малим винятком, що стосується обмеження на приватизацію деяких категорій житла, не можуть відмовити у приватизації.
Як вбачається із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи орган приватизації - виконавчий комітет Смілянської міської ради Черкаської області здійснив передачу частини квартири у власність громадян - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, згідно рішення (розпорядження) цього органу по 1/ 4 частині кожному. ОСОБА_5 , як основний квартиронаймач,  погодився з такою передачею, засвідчивши це власним підписом у поданій письмовій заяві (а. с. 15 т. 1).
На підставі оформленого розпорядження, орган приватизації виготовив  Свідоцтво про право власності на житло, яке є правовстановлюючим документом, що засвідчує право власності на житло, реєстрація якого проведена у відповідності до вимог чинного на зазначений період законодавства, вказані дії вчинялись саме з волевиявлення сторін у справі. 
Судом не встановлено порушень процедури приватизації відповідачами частини квартири, якою користувались відповідачі. Позивач ОСОБА_1 не відносилась до членів сім`ї ОСОБА_5 , а відповідно і її згода на приватизацію квартири не була потрібна, що було встановлено та перевірено судом першої інстанції. Тому доводи скаржника в апеляційній скарзі про необхідність її повідомлення та згоди на приватизація житла є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом. 
Відповідно до ч. 1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на момент приватизації)  до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Як передбачено ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на момент приватизації)  до  членів  сім`ї   наймача  включаються лише громадяни, які постійно  проживають  в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими  зберігається  право  на  житло. 
Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на момент приватизації)  передача   квартир   (будинків),  житлових  приміщень  у гуртожитках  здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за  письмовою  згодою  всіх повнолітніх членів сім`ї , які постійно мешкають   у   цій  квартирі  (будинку),  житловому  приміщенні  у гуртожитку,   в   тому   числі   тимчасово   відсутніх,  за  якими зберігається   право   на   житло,   з   обов`язковим   визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, згідно до п. 5 якого передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем, або за якими зберігається право на житло.
Відповідно ч. 2 ст. 2 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частиною 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР  передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суд, який вірно не прийняв до уваги посилання позивача ОСОБА_1 про відсутність її згоди на приватизацію частини спірної квартири АДРЕСА_2 , на що позивач посилалась, як на підставу недійсності розпорядження про приватизацію житла. Оскільки сама позивач ОСОБА_1 також використала своє право на безоплатну приватизацію, що підтверджується даними свідоцтва про право власності, але її згода на приватизацію відповідачами своєї частини квартири не вимагалась згідно вимог законодавства про приватизацію житла, тому жодних порушень при приватизації житла відповідачами допущено не було. Отже, доводи скаржника є безпідставними та необґрунтованими, не відповідають вимогам закону, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону дано їм належну оцінку, тому скаржником не спростовано висновки суду першої інстанції.
Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача. 
Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи позовної заяви, зводяться до переоцінки доказів, які судом першої інстанції належним чином досліджені, на підставі вірно встановлених обставин, яким надано правильну оцінку, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню колегією суддів апеляційного суду. 
Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по суті позовних вимог, а не у зв`язку із пропущенням строку позовної давності, тому вказані посилання на строки позовної давності та їх пропуск не приймаються до уваги апеляційним судом за вказаних обставин, та підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення суду. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва про право власності на житло - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.
Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Карпенко О. В.