Постанова
Іменем  України 
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/10131/18
провадження № 61-12118св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
треті особи: Національний банк України, Інспекція з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ»,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк», яка підписана представником Омельченко Євгеном Володимировичем, на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року у складі судді Чуванової А. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Панченка О. О.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про захист прав споживача, визнання дій ПАТ «Акцент-Банк» протиправними.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 по рекомендації працівника ПАТ «Акцент-Банк» підписала заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А- 50130076 від 23 грудня 2015 року. Згідно умов договору вона отримала від ПАТ «Акцент-Банк» у платне користування автомобіль марки «TOYOTA», модель: «RAV4», рік випуску 2015, реєстраційний номер: НОМЕР_1 та зобов`язалася сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у додатку 2 графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Вказаний автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ «Акцент-Банк». Також, згідно з умовами договору фінансового лізингу, з метою виконання зобов`язань за кредитним (лізинговим) договором, позивач оформила договір добровільно страхування наземного транспорту у ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ». Згідно договору добровільного страхування наземного транспорту №ABH0CPS-16186UA від 08 лютого 2016 року автомобіль був застрахований на суму 850 000,00 грн. Вигодонабувачем згідно договору страхування є ПАТ «Акцент-Банк». Всі страхові внески сплачувались за рахунок позивача та додавались до щомісячних виплат, які вона належним чином виконувала, згідно умов договору фінансового лізингу. На даний час ОСОБА_1 здійснена оплата на транзитний рахунок згідно договору у повному обсязі, заборгованості перед банком вона не має. 07 липня 2018 року під час ДТП автомобіль був суттєво пошкоджений та вже непридатний до експлуатації. Дана пригода є страховим випадком та підлягає до сплати страхова виплата. Згідно з п. 2.8.2.8.1 договору фінансового лізингу подією дефолту вважається: випадок, якщо предмет лізингу знищений, пошкоджений і не може бути відновлений (в т.ч. при повній конструктивній загибелі відповідно до умов страхування предмету лізингу), незалежно від того був такий випадок визнаний страховим чи ні. Відповідно до п. 2.8.2.8.2.1 умов договору фінансового лізингу у разі настання події дефолту лізингодавець надає лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та повернення предмета лізингу. Позивач повідомляла ПАТ «Акцент-Банк» про дорожньо-транспортну пригоду, а також надсилала висновок експерта про повне знищення предмета лізингу, а саме автомобіля марки TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Також, вчасно була попереджена страхова компанія для оформлення необхідних документів задля отримання страхової винагороди. Але, всупереч умов договору, банк у 10-денний строк не надіслав їй повідомлення про дефолт та продовжував вимагати з неї кошти на щомісячні внески за користування предметом лізингу, відмовляючись передавати предмет лізингу у її власність або повернути вже сплачені кошти. Згідно договору фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року, укладеного між сторонами, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. ПАТ «Акцент-Банк» отримав кошти у вигляді страхової винагороди від ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ». Згідно умов договору страхування сума винагороди становить 850 000,00 грн., також вартість предмета лізингу складає 850 000,00 грн. Тобто, враховуючи вже отриману суму платежів від ОСОБА_1 та від страхової компанії, можна дійти до висновку, що позивач вже виконала умови договору в повному обсязі. Але, всупереч чинному законодавству, відповідач відмовився надати позивачу акти звірки взаєморозрахунків, страхової виплати згідно договору добровільного страхування наземного транспорту №ABH0CPS-16186UA від 08 лютого 2016 року на страхову суму 850 000,00 грн; надіслати для підписання акт переходу права власності. Позивач вважає, що спірний договір не відповідає діючому законодавству та порушує права позивача лізингоотримувача як споживача, підписаний з приховуванням істотних умов договору, є несправедливим, а також при укладенні останнього сторонами не додержано вимог про нотаріальне посвідчення останнього, тому вимоги просила задовольнити в повному обсязі.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила:
визнати заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року - недійсною, а договір фінансового лізингу нікчемним; 
застосувати наслідки недійсності до нікчемного договору між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 ; 
витребувати з ПАТ «Акцент-Банк» різницю коштів, сплачених ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» за автомобіль марки «TOYOTA», модель: «RAV4», рік випуску: 2015, реєстраційний номер: НОМЕР_1 (офіційна вартість якого складає 850 000,00 грн) та повернути ці кошти до ОСОБА_1 , як наслідок недійсності нікчемного договору фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 21 лютого 2019 року позов задоволено частково. 
Визнано недійсним договір фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк». 
Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк»на користь  ОСОБА_1  сплачені за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн.
Зобов`язано  ОСОБА_1 повернути ПАТ «Акцент-Банк» автомобіль марки «TOYOTA», модель: «RAV4», рік випуску: 2015, реєстраційний номер: НОМЕР_1  .
В задоволенні інших вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» в дохід держави судовий збір у сумі 1762 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався та не був нотаріально посвідчений, а заява позивача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір, а тому він є недійсним, внаслідок чого кожна із сторін за таким договором зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі №2766цс15. Зважаючи на недотримання сторонами форми укладеного правочину, що призвело до не чинності останнього, суд не вбачає підстав для встановлення чи містить останній несправедливі умови в контексті статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі статей 216, 1212 ЦК України відповідачем порушено право позивача на повернення платежів за недійсним правочином у розмірі 690 734,32 грн. та в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення на її користь з ПАТ «Акцент-Банк» 690 734,32 грн, оскільки такий висновок суду ґрунтується на правилах двосторонньої реституції, визначених частиною першою статтею 216 ЦК України, яка застосовується до двох сторін недійсного правочину. Виходячи з того, що ОСОБА_1 за недійсним правочином згідно специфікації та акту приймання-передачі, що є додатком № 1 до договору фінансового лізингу №АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року, передано автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV4», рік випуску 2015, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд першої інстанції застосував до виниклих між сторонами правовідносин двосторонню реституцію шляхом повернення позивача і відповідача у попередній стан до укладення 23  грудня 2015 року договору фінансового лізингу, а саме прийшов до висновку про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ПАТ «Акцент-Банк» автомобіль. Щодо позовних вимог про визнання дій ПАТ «Акцент-Банк» протиправними, то суд прийшов до висновку про те, що вони є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи вирішення судом основних вимог про не чинність правочину і застосування наслідків недійсності договору між сторонами.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Акцент Банк» залишено без задоволення.
Заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 лютого 2019 року залишено без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався та не був нотаріально посвідчений, а заява позивача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір. Позивач просила суд визнати заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу - недійсною, а договір фінансового лізингу - нікчемним, при цьому розмежувавши вимоги, також просила суд застосувати наслідки недійсності до нікчемного договору. Вбачається, що у мотивувальній частині судового рішення суд першої інстанції правильно застосував до спірних відносин та послався саме на частину першу статті 220 ЦК України, яка передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, проте, суд і у мотивувальній частині судового рішення, і у резолютивній його частині вказав на недійсність договору, укладеного між сторонами. Не додержання сторонами вимог закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення спірного договору свідчить про його нікчемність, у судовому порядку нікчемний договір недійсним не визнається. Проте, апеляційний суд у складі колегії суддів в цій частині приходить до висновку, що допущена судом першої інстанції описка не впливає на законність судового рішення, яке є правильним по суті, та не є підставою для його скасування, також з урахуванням того, відповідач не посилається на це у своїй апеляційній скарзі, тому не вбачається підстав, щоб вийти за межі доводів апеляційної скарги.
Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі
У липні 2019 року АТ «Акцент-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Омельченко Є. В. , у якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року, а заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року змінити. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем майном, переданого в лізинг. Враховуючи, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу, тому суд першої інстанції повинен був стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором, але за виключенням - 517 997,40 грн, які є платою за користування наймачем майном. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, порушив норму процесуального права, неправильно застосував норму матеріального права а саме статтю 216 ЦК України в частині наслідків недійсності правочину. Зазначене є підставою для зміни рішення в частині розміру грошових коштів, стягнутих з АТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 , зменшивши з 690 734,32 грн до 172 736,92 грн.   
Позиція інших учасників справи
Відзив до суду касаційної інстанції від учасників справи не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2019 року відкрите касаційне провадження, витребувано справу.
У серпні 2019 року матеріали цивільної справи № 554/10131/18 надійшли до Верховного Суду та 08 серпня 2019 року передані судді-доповідачу.
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів приймає частково аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
Судами встановлено, що 23 грудня 2015 року позивач підписала заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А-50130076 та отримала предмет лізингу, а саме автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV4», рік випуску 2015, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , вартістю 850 000,00 грн, згідно специфікації та акту приймання-передачі (додаток № 1 до договору фінансового лізингу №АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року).
Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Договір фінансового лізингу має укладатись у письмовій формі з узгодженням усіх його істотних умов (стаття шоста Закону України «Про фінансовий лізинг»).
За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Такі правові висновки висловлені Верховним Судом України у постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17.
За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що договір фінансового лізингу в письмовій формі між сторонами не укладався, нотаріально не посвідчувався.
За змістом частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Таким чином договір фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року, укладений між сторонами, є нікчемним.
Залишаючи без змін заочне рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір є нікчемний з моменту його укладення, про що зазначив суд першої інстанції в мотивувальній частині, а тому висновки про його недійсність, зазначені в резолютивній частині, не є підставою для скасування судового рішення. Крім того, вважав, що вимоги про повернення майна, переданого на виконання нікчемного правочину, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому доводи АТ «Акцент Банк» щодо зміни рішення суду першої інстанції шляхом зменшення розміру грошових коштів, сплачених позивачем на виконання умов договору є безпідставними. 
Однак, з вказаним висновком судів погодитися неможливо.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 , в тому числі, просила визнати договір фінансового лізингу нікчемним та застосувати правові наслідки недійсності.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визнав договір фінансового лізингу недійсним.
Отже, такі висновки судів не ґрунтуються на вимогах закону, що є підставою для скасування судових рішень.
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції застосував наслідки нікчемності договору фінансового лізингу (двосторонню реституцію) шляхом повернення лізингоодержувачу сплаченої ним суми посилаючись при цьому на положення статей 216, 1212 ЦК України.
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За змістом частини першої та третьої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) бездостатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
В частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин ОСОБА_1 користувалася предметом лізингу, який належить на праві власності АТ «Акцент-Банк».
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
ОСОБА_1 перерахувала банку 690 734,32 грн., зокрема, позивач щомісяця сплачувала платежі за користування предметом лізингу згідно графіку сплати лізингових платежів, до складу якого входило: відшкодування частини вартості предмета лізингу, винагорода за користування предметом лізингу, винагорода за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу, страхування предмету лізингу, загальний лізинговий платіж.
Факт сплати ОСОБА_1 саме цієї суми не оспорюється сторонами та підтверджується також долученими до матеріалів справи квитанціями. 
Згідно з договором фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року сторони погодили плату за користування автомобілем. 
Додаток № 2 вищевказаного договору фінансового лізингу, містить Розділ «Винагорода за користування предметом лізингу» (що складає 31 % на рік) (арк. спр. 9). 
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд на зазначені обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, не встановив, протягом якого періоду позивач користувалась автомобілем - предметом договору лізингу, який розмір коштів вона мала заплатити за весь час користування предметом лізингу та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру суми, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судові рішення в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
За таких обставин доводи касаційної скарги в частині стягнення сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн. дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статями 400, 409, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.
Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання нікчемним договору фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23 грудня 2015 року відмовити.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 рокускасувати в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн.
Справу № 554/10131/18 в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн. направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар 
                                                                             
                                                                                      В. І. Журавель
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. М. Русинчук