ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/760/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №706/1006/18 Категорія: 310000000 	Олійник М. Ф. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Храпко В. Д. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 квітня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів : 

Храпка В.Д., 
       Вініченка Б.Б, Новікова О.М.
за участю секретаря        Чуйко А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Олійника М.Ф., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та додаткових витрат на дітей та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на дітей, повний текст рішення складений 27 лютого 2020 року, -

                                        в с т а н о в и в :

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2013 року розірвано шлюб між сторонами та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менше чим по 30 % прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 16 січня 2013 року і до досягнення ними повноліття.
Також рішенням суду стягнуто із відповідача на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 500 грн. щомісячно, починаючи з 16 січня 2013 року.
Позивач зазначає, що відповідач проживає окремо і іншої допомоги не надає, а аліменти, стягнуті рішенням суду на даний час є недостатніми. Крім того, кошти в сумі 500 грн., які стягнуті як додаткові витрати на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є незначними, а враховуючи, що дитині необхідно постійно проходити обстеження і лікування, які є значними, вказана сума не забезпечує потреби.
З таких підстав просила суд змінити розмір аліментів та стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду до досягнення ними повноліття та змінити розмір додаткових витрат та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 2 466 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду.
В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що за рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2013 року він сплачує на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше чим по 30 % прожиткового мінімум на дітей відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 16 січня 2013 року і до досягнення ними повноліття. Також стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на сина , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по 500 грн., щомісячно , починаючи з 16 січня 2013 року.
Також зазначає, що згідно наданого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що станом на жовтень 2018 року заборгованість відсутня, а навіть існує переплата в розмірі 199 грн.00 грн.
Крім того, ОСОБА_1 при зверненні до суду із заявою про збільшення розміру аліментів не надала належних доказів, що вона утримує дітей.
Згідно довідки від 01 листопада 2018 року № 438, виданої Христинівської районною радою філією Черкаського обласного центру зайнятості, ОСОБА_2 перебуває на обліку та відсутній дохід.
При цьому він приймає активну участь у житті та утриманні дітей, хоча має іншу сім`ю, в якій його дружина перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Враховуючи, що у нього є сім`я та малолітня донька, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а він офіційно не працевлаштований, тому його матеріальне становище змінилось і просив суд зменшити розмір аліментів, утримуваних з ОСОБА_2 рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2013 року на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій формі у розмірі 1 500 грн., щомісяця, починаючи з моменту подачі позовної заяви про зменшення розміру аліментів і до досягнення дітьми повноліття.
Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 05 грудня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на дітей прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на дітей, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та додаткових витрат на дітей відмовлено повністю.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання дітей відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог як незаконне, постановне з неправильним застосуванням норм матеріального права та не дотримання норм процесуального права, а по страві в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції при винесенні рішення суду не врахував вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 08.07.2017 року, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку.
Також судом не було надано належної оцінки відповіді Христинівського відділу ДВС ГТУЮ у Черкаській області № 1671 від 07 лютого 2019 року, відповідно якої їй було відмовлено в зміні розміру аліментів з 30 % до 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить судове рішення залишити без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення, вважаючи рішення суду законним, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно визначився з характером спірних правовідносин та застосуванням до них норм матеріального права. Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до власної переоцінки доказів, не підкріплені належними засобами доказуванню.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення місцевого суду оскаржується в частині відмови в задоволенні первісного позову, а тому рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2013 року.
Від шлюбу сторони мають синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу, проживають із позивачем.
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менше чим по 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 16 січня 2013 року і до досягнення ними повноліття.
Також рішенням суду стягнуто із відповідача на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 500 грн. щомісячно, починаючи з 16 січня 2013 року.
Підставою для зміну розміру аліментів позивач зазначила те, що набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, а аліменти, які виплачуються по рішенню суду від 06 лютого 2013 року визначено розмір аліментів у розмірі 1/3 частина заробітку , але не менше чим по 30% прожиткового мінімум на дітей відповідного віку.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 Сімейного кодексу України (далі - СК України) викладено в новій редакції, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 Частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»  порядок стягнення аліментів визначається законом.
 Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). 
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
         Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.
Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
 Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
 У частинах першій, другій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
 Усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
 У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
 Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.
 Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження 14-580цс19).
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині збільшення розміру аліментів, оскільки вимога про збільшення розміру аліментів стосувалась лише частки, а не самого розміру.
Щодо збільшення розміру додаткових витрат на дитину.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17), постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі    № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), поставові Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17 (провадження № 61-1460св18) та постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 165/2594/17 (провадження № 61-44526св18).
За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку з 01 серпня 2007 року з діагнозом : ДЦП. Церебральний параліч - паралітичні синдроми.
Відповідно до довідки № 291 від 26 червня 2018 року наданої Головним лікарем КЗ «ЦПМСД Христинівського району» , ОСОБА_3 , 10.08.2006 року перебуває на обліку з 01.08.2007 року Дз: ДЦП. Церебральний параліч - паралітичні синдроми. Періодично дитину лікують та проводять обстеження, як по місцю проживання так і за його межами, а саме: лікувальні заклади м. Умань, м. Черкаси, Львів та Київ.
Відповідно до виписки з історії розвитку дитини № 12 від 22.06.2018 р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , консультований дитячим неврологом та йому рекомендовано: загальне ЛФК; курси масажу; протягом року проходження курсу реабілітації у спеціальних установах (4р./рік); забезпечення робочого місця дитини з урахуванням безпеки та особливих потреб, заняття з психологом.
Відповідно до довідки від 31.10.2018 року № 288, виданої директором Христинівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 Христинівської районної ради Черкаської області, ОСОБА_2 приймає участь у вихованні синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки від 01.11.2018 року № 438, виданої директором Христинівської районної філії Черкаського обласного центру зайнятості, ОСОБА_2 перебуває на обліку у центрі зайнятості.
Згідно свідоцтва про шлюб від 20 вересня 2014 року, Серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 уклав шлюб із ОСОБА_8 . 
Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 має доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також судом встановлено, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 500 грн. щомісячно, починаючи з 16 січня 2013 року.
Крім того, в матеріалах справи мається квитанція № Р24АР24А270411331А55597 від 09.08.2017 року про переказ коштів у сумі 2 512 грн. 56 коп. з рахунку ОСОБА_2 на рахунок (отримувача) ОСОБА_1 .
Вищевикладене свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 крім сплати аліментів, та додаткових витрат на дитину , визначених рішенням суду, надає матеріальну допомогу.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач має реальну можливість сплачувати додаткові витрати в сумі 2 466 грн. не варті уваги, оскільки були предметом розгляду в суді першої інстанції. Крім того, на підтвердження зазначеної суми позивачем не було надано належних та допустимих доказів в необхідності збільшення додаткових витрат саме в сумі 2 466 грн.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням.
Крім того, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дітей.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст.  374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 лютого 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: