Номер провадження: 22-ц/813/630/20 
Номер справи місцевого суду: 521/3579/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2019 року (одноособово суддя Сегеда О.М.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції) 
27.02.2018 року публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 116 529,78 гривень.
Позов обґрунтовано наступним.
14.11.2012 року між Банком та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 5 000 гривень на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. 
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 
В заяві про укладення кредитного договору від 14.11.2012 року відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг, "Правилами користування платіжною карткою", "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ними договір. У позові Банк зазначає, що договором та зазначеними правилами передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат. 
Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 31.12.2017 року виникла заборгованість в розмірі 116 529,78 гривень, яка складається із заборгованості по тілу кредиту – 5 091,11 гривень і заборгованості по процентам за користування кредитними коштами – 111 438,67 гривень, Банк просив позов задовольнити.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.08.2019 року позов Банка задоволено частково, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором в розмірі 5 091,11 гривень і судові витрати у розмірі 76,60 гривень. 
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Банк не погодився із рішенням суду від 29.08.2019 року і в особі представника 
подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у стягненні суми скасувати, постановити нове рішення яким позов Банка задовольнити в цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга представника Банка зазначає: 
ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку. Розглядаючи справу №342/180/7 Верховний Суд, зокрема зазначав, що на підтвердження тих чи інших умов кредитування, Банки повинні надавати підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію Умов кредитування або докази на підтвердження того, що саме така редакція Умов була чинною на час підписання заяви позичальником.
Суд мав врахувати постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі 356/1635/16-ц, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17, що саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; від 06.02.2018 року у справі №755/2720/16-ц, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору; від 17.04.2019 року у справі №666/388/16-ц, що посилання у касаційній скарзі на не підписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.
При цьому, не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, оскільки така позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли позивачем заперечувалися такі умови договору.
Суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, порушивши норми ст. 1054, 1048 ЦК України. Встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовлять у стягненні відсотків по кредиту.
Оскаржуваним рішенням суд не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на скаргу зазначив:
14.11.2012 року між ОСОБА_1 і Банком укладено договір про отримання кредиту в розмірі 5 000 гривень при цьому, у заяві до Банку ні процентна ставка, ні пеня та комісія або штрафи у випадку несплати боргу, не зазначені.
Починаючим з 14.11.2012 року по 19.03.2013 року відповідачем здійснені 4 виплати на загальну суму 1 350 гривень, останнє погашення відбулося 19.03.2013 рок в розмірі 300 гривень і з того часу жодної вимоги про виплату кредиту від банку не надходило, лише через 5 років Банк звернувся із позовом, у зв`язку з чим у суді заявлено про застосування строку позовної давності.
Відповідно до позиції Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 року справа №342/180/17, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення, яких визначається актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорів).
Банк, крім розрахунку заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, як невід`ємні частини спірного договору.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, він, як позичальник розумів та ознайомився й погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки пені, штрафів, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6- 16цс15).
У справі неможливо застосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Банком в період з часу виникнення спірних правовідносин (14.11.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27.02.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. 
Як зазначала Велика Палата Верховного Суду, пересічений споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором.
Безпосередньо укладений кредитний договір від 14.11.2012 року у вигляді Анкети-заяви, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Посилання Банка на постанову Луганського апеляційного суду у справі 425/5971/17, відповідно до якої суд не взяв до уваги позицію Верховного суду у постанові від 03.07.2019 року не можуть прийматись до уваги, оскільки у зазначеній справі представником відповідача заперечувався факт ознайомлення та погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в заяві від 14.11.2012 року відсутні процентна ставка, пеня, комісія та штрафи у випадку несплати боргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
14.11.2012 року між Банком та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір у формі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Банком, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 5000,00 гривень на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки (а.с. 9,9 зворот).
Станом на 31.12.2017 року Банк нарахував заборгованість за кредитним договором від 14.11.2012 року у розмірі 116529,78 гривень, яка складається із заборгованості по тілу кредиту – 5 091,11 гривень та заборгованість по процентам за користування кредитними коштами – 111 438,67 гривень (а.с. 6,7).
02.04.2019 року відповідач подав відзив на позовну заяву, позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності і відмовити Банку у позові (а.с.114-116).
Судом апеляційної інстанції нові обставинип не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які 
регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанціїу зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін)
Суд першої інстанції відмовляючи у позові в частині стягнення відсотків виходив з недоведеності позовних вимог Банка у цій частині (а.с.214-219).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині з таких підстав.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками.
З матеріалів справи вбачається, що 14.11.2012 року відповідач підписав Анкету-заяву, яка не зазначає процентну ставку по кредиту (а.с. 9,9 зворот).
Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору (а.с.6,7,10).
Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов  позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з листопада 2012 року по лютий 2018 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с. 11-34).
Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.
Виходячи з того, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані відповідачу Умови, Анкета-заява не містить відомостей про домовленості сторін щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачем кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові про стягнення відсотків.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника Банка у скарзі, що: рішення суду в частині відмови стягнення процентів за користування кредитними коштами є незаконним та необґрунтованим; укладення між Банком та відповідачем договору підтверджується змістом заяви, в якій зазначається, що відповідач своїм підписом приєднується і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах і правилах надання банківських послуг, Тарифах банка, що складають Договір банківського обслуговування; під час підписання Анкети – заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банка, щодо умов кредитування, які надавались йому у письмовому вигляді, про що він поставив свій підпис. Відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості;суд мав врахувати постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі 356/1635/16-ц, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17, що саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; від 06.02.2018 року у справі №755/2720/16-ц, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору; від 17.04.2019 року у справі №666/388/16-ц, що посилання у касаційній скарзі на не підписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин і не може брати до уваги позицію Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, оскільки така позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли позивачем заперечувалися такі умови договору, - до уваги не приймаються.
Анкета-заява, а також інші матеріали справи не містить належних доказів того, що позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов Банку.
Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і призвів би до покладення на слабшу сторону – споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, відповідно до ст. 417 ч.1 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду конкретної справи.
03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц Велика Палата Верховного Суду, відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України від 24.09.2014 року (провадження № 6-144цс14). 
З огляду на принцип верховенства права, який передбачає наявність правової визначеності, висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних відносинах не може ігноруватись судами і підлягає застосуванню.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Право Банка на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом першої інстанції шляхом частково задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 5 091,11 гривень.
Разом з тим, оскільки Банк не довів своїх вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Рішення суду оскаржено Банком в частині відмови у позові про стягнення процентів (а.с.223-227).
Разом з тим, рішення суду в частині стягнення судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає скасуванню з огляду на наступне.
За розгляд справи в суді першої інстанції про стягнення 116 529,78 гривень, у лютому 2018 року Банк сплатив судовий збір у мінімальному розмірі 1 762 гривень (а.с.1).
Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою (1,5% але не менше 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), ст. 4 ч.1, ч.2 п.1 Закону України «Про судовий збір».
З 01.01.2019 року мінімальний розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, становив 1 762 гривень.
Таким чином, позов Банка, задоволений судом першої інстанції у розмірі 5 091,11 гривень (заборгованість за тілом кредиту), також підлягав оплаті судовим збором у мінімальному розмірі, тобто у розмірі 1 762 гривень.
Тому резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення і стягнення розміру судового збору.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.1 п.п.1-4,ч.2,ч.4 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що висновки суду в частині стягнення розміру судового збору не відповідають обставинам справи і вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ч.2 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору підлягає зміні, з викладенням резолютивної частини щодо стягнення судового збору у новій редакції.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Рішення суду в частині відмови у позові про стягнення процентів ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
Колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги в частині стягнення процентів, тому Банк не має права на відшкодування судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
        ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.п.1,2, 375 ч.1, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
        
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2019 року  відмови акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення процентів - залишити без змін.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2019 року в частині стягнення судового збору - змінити, виклавши резолютивну частині рішення у цій частині в новій редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженнюу касаційному порядку не підлягає. 
Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 10.03.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська 

                                                                Є.С. Сєвєрова