09.06.20
22-ц/812/809/20
Провадження №22-ц/812/809/20 
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
       09 червня 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.
за участі: позивачки ОСОБА_1 , її представника - адвоката Довгополого О.Б., відповідача ОСОБА_2 , його представника - адвоката Задерецького В.А., ОСОБА_3 , 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №478/1024/19 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення, яке постановив Казанківський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Томашевського Олександра Олександровича о 16 годині 03 хвилині у приміщенні цього суду 05 березня 2020 року, повний текст якого виготовлений в той же день, за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
       
в с т а н о в и л а :

       У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
       Позов обґрунтований тим, що 30 жовтня 1993 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірваний рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2017 року.
       За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти сім`ї придбали наступне майно: телевізор марки «Samsung», вартістю 4400,00 грн.; сепаратор, вартістю 500,00 грн.; куток (диван, два крісла), вартістю 4000,00 грн.; пральну машинку «Агата», вартістю 500,00 грн.; кухонний куток, вартістю 3800,00 грн.; холодильник «Днепр», вартістю 800,00 грн.; газову, чотирьохконфорну плиту «Гретта», вартістю 1200,00 грн.; дві електричні люстри, загальною вартістю 400,00 грн.; три килими, загальною вартістю 1750,00 грн.; перфоратор «Дніпро», вартістю 1600,00 грн.; корову, вартістю 8000,00 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 500,00 грн., мотоцикл марки «Днепр», вартістю 3000,00 грн.; телевізор, марки «LG», вартістю 4000,00 грн.; телевізор, марки «Електрон», вартістю 2000,00 грн.; спальний гарнітур, вартістю 5000,00 грн.; пральну машинку «Арістон», вартістю 4000,00 грн.; диван «Малютка», вартістю 3000,00 грн.; меблеву стінку, вартістю 1500,00 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 2000,00 грн.; автоклав на 20 літрів, вартістю 650,00 грн.; бензокосилку, вартістю 1500,00 грн.; крупорушку, вартістю 1000,00 грн.; електрозварку, вартістю 1000,00 грн.; дві металеві діжки 200 літрів, загальною вартістю 400,00 грн.; три металеві листи, вартістю 1000,00 грн.; чотири молочні бідони на 40 літрів, загальною вартістю 800,00 грн.; відео ДВД, вартістю 1000,00 грн.; самбуфер, вартістю 1000,00 грн.; електродриль, вартістю 1000,00 грн.; пилосос, вартістю 500,00 грн.; гардероб, 800,00 грн.; дві тачки, вартістю 500,00 грн.; чотири бички, вартістю 25000,00 грн.
       Також за спільні кошти сторонами було придбано автомобіль марки «ВАЗ 21102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, за 39000,00 грн., яким вони користувались на підставі довіреності. Після фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач сховав вказаний автомобіль, а після розірвання шлюбу здійснив оформлення права власності вказаного автомобіля на себе.
       Крім того, в період шлюбу в інтересах сім`ї позивачкою були укладені кредитні договори та отримано кредитні кошти, а тому вказані зобов`язання подружжя підлягають поділу порівну між сторонами.
       Посилаючись на вказані обставини, припинення сторонами сімейних стосунків, відмову відповідача провести поділ спільного майна, позивачка, уточнивши позовні вимоги, остаточно просила провести поділ майна у судовому порядку та:
       визнати за нею право власності на: телевізор марки «Samsung», вартістю 4400,00 грн.; сепаратор, вартістю 500,00 грн.; куток (диван, два крісла), вартістю 4000,00 грн.; пральну машинку «Агата», вартістю 500,00 грн.; кухонний куток, вартістю 3800,00 грн.; холодильник «Днепр», вартістю 800,00 грн.; газову, чотирьох камфорну плиту «Гретта», вартістю 1200,00 грн.; дві електричні люстри, загальною вартістю 400,00 грн.; три килими, загальною вартістю 1750,00 грн.; перфоратор «Дніпро», вартістю 1600,00 грн.; корову, вартістю 8000,00 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 500,00 грн., а всього на загальну суму 27450,00 грн.;
       визнати за відповідачем право власності на: мотоцикл марки «Днепр», вартістю 3000,00 грн.; телевізор, марки «LG», вартістю 4000,00 грн.; телевізор, марки «Електрон», вартістю 2000,00 грн.; спальний гарнітур, вартістю 5000,00 грн.; пральну машинку «Арістон», вартістю 4000,00 грн.; диван «Малютка», вартістю 3000,00 грн.; меблеву стінку, вартістю 1500,00 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 2000,00 грн.; автоклав на 20 літрів, вартістю 650,00 грн.; бензокосилку, вартістю 1500,00 грн.; крупорушку, вартістю 1000,00 грн.; електрозварку, вартістю 1000,00 грн.; дві металеві діжки 200 літрів, загальною вартістю 400,00 грн.; три металеві листи, вартістю 1000,00 грн.; чотири молочні бідони на 40 літрів, загальною вартістю 800,00 грн.; відео ДВД, вартістю 1000,00 грн.; сам буфер, вартістю 1000,00 грн.; електродриль, вартістю 1000,00 грн.; три килими, вартістю 1750,00 грн.; пилосос, вартістю 500,00 грн.; гардероб, 800,00 грн.; дві тачки, вартістю 500,00 грн.; чотири бички, вартістю 25000,00 грн., а всього на загальну суму 62400,00 грн.;
       стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 30300,00 грн., що становить компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна подружжя - автомобілю марки «ВАЗ 2110»;
       стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 3768,12 грн. в рахунок погашення кредиту перед ПАТ «Державний ощадний банк України»;
       стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 3990,25 грн. в рахунок погашення кредиту перед АТ КБ «Приватбанк»;
       стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 1191,02 грн. в рахунок погашення кредиту перед АТ КБ «Приватбанк»;
       стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 34950,00 грн., що становить компенсацію вартості спільного майна подружжя.
       У відзиві на позов відповідач просив позов задовольнити частково, визнати за ОСОБА_1 право власності на корову, вартість якої погоджена сторонами в розмірі 30000 грн., та відмовити у задоволенні інших позовних вимог.
       Відзив мотивований тим, що позивакою не надано документів, підтверджуючих придбання заявленого майна, його індивідуальних ознак (марки, моделі тощо) та дійсну вартість. Відповідач визнав, що сторони у шлюбі придбали корову і її вартість становить 30000,00 грн. При цьому, відповідач не погодився із переліком майна, заявленим позивачем до поділу, оскільки частина його була придбана батьками відповідача.
       Крім того, відповідач заперечував, що кредитні кошти були отримані позивачкою в інтересах сім`ї, зазначив, що позивач їх витрачала на себе, для придбання речей індивідуального характеру (одягу, коштовностей тощо).
       Також відповідач заперечив щодо поділу автомобілю, оскільки в період шлюбу сторони ним користувались на платній основі на підставі довіреності. Вже після розірвання шлюбу відповідач купив даний автомобіль та оформив на себе.
       Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 березня 2020 року в позові відмовлено.
       Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою доведено, а відповідачем не спростовано придбання за період перебування у шлюбі наступного майна: побутової пральної машину марки СМ-2 « Агата »; акустичної системи ВВК-ДВД; сепаратору; газової плити марки «Гретта»; самбуферу; меблевої стінки; пилососу; перфоратора марки «Дніпро-М»; холодильнику; мікрохвильової пічки; дивану « Малютка »; спального гарнітуру «Модерн»; пральної машинки «Арістон»; кухонного кутка; телевізору; комплекту м`якої меблі (диван+два крісла).
       Вартість майна, включеного позивачкою до поділу (окрім автомобіля) визначена нею на власний розсуд з огляду на вартість вказаного майна на дату його придбання, а також інформацію з Інтернет ресурсів щодо схожого майна.
       Проте, в ході судового розгляду вартість вказаного майна сторонами узгоджена не була, оскільки відповідач стверджує, що вартість речей є значно завищеною і не відповідає їх дійсній вартості на теперішній час.      
       За таких обставин, коли сторонами не досягнуто згоди щодо визначення вартості пред`явленого до поділу майна і не надано доказів дійсної його вартості на момент розгляду справи судом, в тому числі: не заявлено клопотань про призначення судом експертизи для встановлення дійсної його вартості на час розгляду справи, суд вважав, що за відсутності визначеної (погодженої) сторонами оцінки спірного майна, фактично позбавлений можливості провести його поділ відповідно до заявлених позивачем часток з присудженням позивачу грошової компенсації з урахуванням його дійсної вартості.
       Щодо стягнення на користь позивачки 30300 грн. компенсації Ѕ вартості автомобілю суд виходив з неможливості задовольнити ці позовні вимоги, оскільки обраний спосіб стягнення суми компенсації вартості автомобіля не передбачає припинення права власності на автомобіль у позивачки, а отже таке стягнення не може вважатись поділом спільного майна. Іншим чином поділити дане майно не можливо через відсутність попереднього внесення на депозитний рахунок грошових коштів в забезпечення справедливої сатисфакції.
       Розглянувши можливість визнання ідеальних часток сторін в цьому майні (автомобілі) без його реального поділу та залишення його в їх спільній частковій власності, суд виходив з того, що з наданих суду довіреностей на право розпорядження даним автомобілем не вбачається виникнення права власності на нього під час перебування в шлюбі сторін.
       Заперечення позивачки та його представника з приводу удаваності або недійсності правочину з купівлі-продажу відповідачем спірного автомобіля відразу після розірвання між ними шлюбу не можуть прийматися судом у даній справі, оскільки вирішення спору щодо удаваності правочину на розпорядження майном або недійсності правочину з подальшої купівлі-продажу автомобіля тощо може бути предметом іншого судового оскарження.
       В свою чергу, позивачкою не було оспорено договір купівлі-продажу від 02 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 , уповноваженим довіреністю від 17 червня 2017 року діяти в інтересах ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 щодо купівлі-продажу транспортного засобу, згідно якого відповідач придбав автомобіль марки «ВАЗ 21102», р/н НОМЕР_1 , 10 квітня 2004 року випуску, вартістю 48760,00 грн. Також не надано судового рішення, яке б свідчило про удаваність довіреності про надання сторонам права розпоряджатися автомобілем та визнання такого правочину договором купівлі-продажу або про інше.
       Враховуючи наведені обставин, суд дійшов висновку, що обмежений в можливості встановити, чи є автомобіль марки «ВАЗ 21102», р/н НОМЕР_1 , 10 квітня 2004 року випуску, спільним майном сторін та чи підлягає за таких умов він поділу та на яких умовах.
       Щодо поділу кредитних зобов`язань, суд також відмовив у задоволенні позовних вимог і зазначив, що позивачкою не надано будь-яких підтверджень цільового використання кредитних коштів, отриманих позивачкою за кредитним договором № 89, укладеним з ПАТ «Державний ощадний банк України» 17 жовтня 2016 року, в інтересах сім`ї (придбання матеріалу, проведення робіт, отримання інших послуг з будівництва чи реконструкції вікон, дверей будинку тощо), а також пояснень та доказів того, як утворилась кредитна заборгованість за договорами з АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на які цілі витрачались кредитні кошти, з якою метою тощо.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не взяв до уваги надані позивачкою докази вартості спірного майна (пояснення свідків, чеки, накладні, листи директора ТОВ «Відродження», роздруківки з Інтернет ресурсу), а також докази укладання кредитних договорів (довідки банків щодо заборгованості, анкета-заява, копія виписки по картковому рахунку) та факту придбання за спільні кошти подружжя з відповідачем спірного автомобілю, а тому безпідставно відмовив у позові.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
       Відзив мотивований тим, що ОСОБА_1 не визначила в позовній заяві часток спільно нажитого майна подружжя та які неподільні речі, не надала письмових доказів придбання речей за час шлюбу із зазначенням індивідуальних ознак, їх дійсної вартості з врахуванням ступеню зносу. 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.
       Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, сторони з 30 жовтня 1993 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2017 року, але сімейні відносини були фактично припинені 12 червня 2017 року, проживають окремо, що не заперечувалось сторонами.
Після припинення шлюбних відносин сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна.
       Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
       У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
       В силу приписів частини 1 та частини 2 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України).
       Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Згідно частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова Пленуму), до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК). 
       Згідно пункту 22 Постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
       Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділене між сторонами. Загальна ідея поділу майна полягає у припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукупності речей і не пов`язує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя.
Поділ спільного майна подружжя може бути здійснено під час існування шлюбу, у процесі його розірвання, а також після розірвання шлюбу.
       При поділі майна суд, в першу чергу, визначає майно подружжя, яке підлягає поділу.         При поділі майна подружжя мають встановлюватися, зокрема: речі (окрема річ або сукупність речей), які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
       Поділ майна здійснюється з урахуванням дійсної вартості речей, які належать подружжю на праві спільної власності, на час поділу майна.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
З огляду на характер спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із поділом спільного майна подружжя, змісту заявлених позовних вимог та наведених положень закону, позивачка у даній справі мала довести, а суд перевірити склад майна, яке є спільним майном сторін, його дійсну ринкову вартість час та джерело придбання. 
       Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що їх спільним з відповідачем майном, яке підлягає поділу, є речі побутового вжитку: телевізор марки «Samsung», вартістю 4400,00 грн.; сепаратор, вартістю 500,00 грн.; куток (диван, два крісла), вартістю 4000,00 грн.; пральну машинку «Агата», вартістю 500,00 грн.; кухонний куток, вартістю 3800,00 грн.; холодильник «Днепр», вартістю 800,00 грн.; газова чотирьохкамфорна плита «Гретта», вартістю 1200,00 грн.; дві електричні люстри, загальною вартістю 400,00 грн.; три килими, загальною вартістю 1750,00 грн.; перфоратор «Дніпро», вартістю 1600,00 грн.; мікрохвильова піч, вартістю 500,00 грн.; телевізор, марки «LG», вартістю 4000,00 грн.; телевізор марки «Електрон», вартістю 2000,00 грн.; спальний гарнітур, вартістю 5000,00 грн.; пральну машинку «Арістон», вартістю 4000,00 грн.; диван «Малютка», вартістю 3000,00 грн.; меблеву стінку, вартістю 1500,00 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 2000,00 грн.; автоклав на 20 літрів, вартістю 650,00 грн.; бензокосилку, вартістю 1500,00 грн.; крупорушку, вартістю 1000,00 грн.; електрозварку, вартістю 1000,00 грн.; дві металеві діжки 200 літрів, загальною вартістю 400,00 грн.; три металеві листи, вартістю 1000,00 грн.; чотири молочні бідони на 40 літрів, загальною вартістю 800,00 грн.; відео ДВД, вартістю 1000,00 грн.; самбуфер, вартістю 1000,00 грн.; електродриль, вартістю 1000,00 грн.; пилосос, вартістю 500,00 грн.; гардероб, 800,00 грн.; дві тачки, вартістю 500,00 грн.; велика рогата худоба: корова, вартістю 8000,00 грн.; чотири бички, вартістю 25000,00 грн.
       Також за спільні кошти, як стверджувала ОСОБА_1 , сторонами були придбані транспортні засоби: мотоцикл марки «Днепр», вартістю 3000,00 грн.; автомобіль марки «ВАЗ 21102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, за 39000,00 грн., яким вони користувались на підставі довіреності. Після фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач сховав вказаний автомобіль, а після розірвання шлюбу здійснив оформлення права власності вказаного автомобіля на себе.
       Крім того, в період шлюбу в інтересах сім`ї позивачкою були укладені кредитні договори та отримано кредитні кошти, а тому вказані зобов`язання подружжя, на думку позивачки, також підлягають поділу порівну між сторонами.
       Суд, відмовляючи в позові, виходив з недоведеності позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком. 
       За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
       Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Суд першої інстанції вважав доведеним належними доказами та не спростованим відповідачем придбання у період шлюбу сторін наступного майна: побутової пральної машину марки СМ-2 « Агата »; акустичної системи ВВК-ДВД; сепаратору; газової плити марки «Гретта»; самбуферу; меблевої стінки; пилососу; перфоратора марки «Дніпро-М»; холодильнику; мікрохвильової пічки; дивану « Малютка »; спального гарнітуру «Модерн»; пральної машинки «Арістон»; кухонного кутка; телевізору; комплекту м`якої меблі (диван+два крісла).
       Однак, позивачкою не надано доказів щодо індивідуальних ознак інших речей побутового вжитку, які вона включила до переліку майна, що підлягає поділу як спільне майно подружжя сторін, а саме відсутні зазначення моделі, марки, року випуску, а також не надано об`єктивних доказів дійсної вартості усього спірного майна на час розгляду справи з урахуванням ступеню зносу окремих речей. Крім того, придбання частини майна за час перебування у шлюбі, на поділі якого наполягає позивачка, зокрема мопеду, холодильнику « Індезит », телевізору марки « Електрон » відповідач заперечує, а на спростування таких заперечень ОСОБА_1 переконливих доказів не надала. Так, надані нею фото (том 1, а.с. 233-240) не підтверджують марку, модель спірного майна, його придбання під час шлюбу, а також дійсну вартість. 
       Щодо великої рогатої худоби, на поділі якої наполягала позивачка, то останньою також не надано доказів на підтвердження ідентифікації та реєстрації тварин за сторонами у справі у відповідності з вимогами, які передбачені Порядком ідентифікації та реєстрації великої рогатої худоби та Порядком оформлення і видачі паспорта великої рогатої худоби, які затверджені наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 04 грудня 2017 року № 642, зокрема, у справі відсутні паспорти великої рогатої худоби, у позові не зазначені вік тварин, їх порода, вага, тощо. Також відсутні докази щодо дійсної вартості тварин, а сторони узгодити її не змогли. Крім того, як пояснювали сторони, як корова, так і бички на час вирішення спору в суді були продані іншим особам.
       При цьому сторони в суді під час розгляду справи оцінку спільного майна подружжя не узгодили. Незважаючи на роз`яснення позивачці її права на проведення товарознавчої експертизи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, остання таким правом не скористалася, відповідний висновок експерта не надала та клопотання про призначення експертизи судом не заявила.
       За таких обставин суд обґрунтовано виходив з неможливості проведення поділу між сторонами речей побутового вжитку та великої рогатої худоби через недоведеність позивачкою складу цього майна та його дійсної вартості на час вирішення спору.
       Також колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у поділі автомобілю марки «ВАЗ 21102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску. 
       Так, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт.
        Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом щодо поділу вказаного автомобілю, оскільки вважає, що вони з відповідачем набули право власності на транспортний засіб у 2013 році за договором купівлі-продажу.
       Відповідно до частини 1 статті 328, частини 4 статті 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
       Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, а порядок установлюється Кабінетом Міністрів України.
       Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
       Як встановив суд першої інстанції, сторони отримали від ОСОБА_6 який діяв від імені ОСОБА_5 , право розпоряджатися від імені ОСОБА_5 автомобілем, марки «ВАЗ 21102», 2004 року випуску, р/н НОМЕР_1 , на підставі посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Івановою С.Я. довіреності від 09 листопада 2013 року. Право розпорядження передбачало можливість передачі в найм або продаж автомобіля за ціною, на умовах та за розсудом сторін (том 1 а.с. 125). 
       За договір купівлі-продажу від 02 грудня 2017 року, який укладений між ОСОБА_4 , уповноваженим довіреністю від 17 червня 2017 року діяти в інтересах ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , останній купив транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ 21102 », р/н НОМЕР_1 , 10 квітня 2004 року випуску, вартістю 48760,00 грн. (том 1, а.с. 211).
       Отже, спірний автомобіль у власність сторін за час перебування їх у шлюбі не переходив, оскільки така передача не була оформлена у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим відповідно до статті 60 СК України відсутні підстави для віднесення цього транспортного засобу до спільного майна сторін.
       Не підтверджується наявними у матеріалах справи доказами і реєстрація у передбаченому законом порядку за ОСОБА_2 або ОСОБА_1 транспортного засобу - мотоциклу марки «Днепр», а тому позивачка безпідставно вимагає поділу цього майна. 
Щодо включення до складу спільного сумісного майна сторін заборгованості за кредитними договорами, укладеними ОСОБА_1 .
       З наданих позивачкою доказів судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2016 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 89. Згідно умов пункту 2 вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язалась отримати кредит в розмірі 16543,00 грн. на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом, в т.ч. вікна та балконні двері, відповідно Державної цільової економічної програми енергоефективності і розвитку сфери виробництва енергоносіїв з відповідних джерел енергії та альтернативних видів палива на 2010 - 2016 роки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2010 року № 243 (том 1, а.с. 222-230).
       Таким чином, із вказаного договору вбачається надання позивачці кредиту для придбання вікон та балконних дверей.
       Згідно додатку № 1 сторони вказаного договору № 89 обумовили графік погашення кредиту на строк з 17 жовтня 2016 року по 16 жовтня 2019 рік.
       З огляду на платіжне доручення № 89 від 17 жовтня 2016 року, позивач отримала на власний рахунок суму готівкових коштів (кредит) в розмірі 16543,00 грн.
       Відповідно до довідки від 23 серпня 2017 року № 02/195, виданої ПАТ «Державний ощадний банк України», станом на 10 червня 2017 рік кредитна заборгованість позивача перед банком складала 7536,24 грн.
       Як вбачається з копії анкети-заяви від 27 березня 2015 року, позивачка приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» та оформила на своє ім`я кредитну картку «Універсальна».
       З дослідженої судом копії виписки по картковому рахунку вбачається встановлення кредитного ліміту в розмірі 14800,00 грн. та наявність станом на 10 червня 2017 року від`ємного залишку балансу картки в розмірі 2382,05 грн.
       В підтвердження кредитних зобов`язань позивачкою також було надано виписку АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 12 квітня 2016 року № 1604123488779, з якої вбачається розмір кредиту на початок періоду - 15 лютого 2016 рік в сумі 8091,00 грн. та його залишок станом на 12 червня 2018 рік в розмірі 2247,50 грн.
       Між тим позивачкою не надано суду будь-яких доказів використання отриманих кредитних коштів в інтересах сім`ї (придбання матеріалів, проведення робіт, отримання інших послуг з будівництва чи реконструкції вікон, дверей будинку або витрати на інші потреби сім`ї). До того ж, житловий будинок по АДРЕСА_1, на поліпшення якого за твердженням позивачки були отримані кредитні кошти за кредитним договором № 89 від 17 жовтня 2016 року, не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули вказаний будинок у спільну часткову власність за договором дарування від 04 квітня 2003 року (том 1, а.с. 116). 
       Тому суд також обґрунтовано відмовив у поділі боргів позивачки за кредитними договорами як спільного майна подружжя.
       З урахуванням викладеного суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та на підставі вірно оцінених відповідно до вимог 77-80, 89 ЦПК України доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову через його недоведеність.
       Колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке постановлено з дотриманням вимог процесуального та матеріального права.
       Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги.
       Так, твердження в апеляційній скарзі, що позивачкою на підтвердження позовних вимог надані докази щодо середньої ринкової вартості спірного майна на поточний період часу спростовуються матеріалами справи.
       Так, позивачкою надавались на підтвердження факту придбання спірного майна та його вартості: копія гарантійного зобов`язання на побутову пральну машину марки СМ-2 «Агата» від 02 вересня 2008 року; копія товарного чеку від 01 лютого 2008 року на придбання акустичної системи ВВК-ДВД вартістю 1000,00 грн.; копія товарного чеку від 23 липня 2011 року на придбання сепаратору вартістю 779,50 грн.; копія товарного чеку від 30 грудня 2012 року на придбання газової плити марки «Гретта», вартістю 1200,00 грн; копія накладної № 556 від 27 вересня 2005 року на придбання самбуферу, вартістю 1000,00 грн.; копія накладної № 135 від 15 грудня 2000 року на придбання меблевої стінки вартістю 1500,00 грн. та пилососу, вартістю 500,00 грн.; копія договору від 04 листопада 2016 року на придбання запчастин, господарських товарів, промислових товарів, продуктів, вартістю 1670 грн., укладеного між ПП ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ; копія гарантійного талону на електро- та бензо-інструменти «Дніпро-М»; копія товарного чеку від 21 листопада 2009 року на придбання холодильнику та мікрохвильової пічки вартістю 2000,00 грн. та 500,00 грн. відповідно; копія товарного чеку від 05 березня 2009 року на придбання дивану « Малютка », вартістю 3000,00 грн.; копія товарного чеку від 09 серпня 2010 року на придбання спального гарнітуру «Модерн», вартістю 5000,00 грн.; копія товарного чеку від 27 листопада 2013 року на придбання пральної машинки «Арістон», вартістю 4000,00 грн.; копія товарного чеку від 17 лютого 2015 року на придбання кухонного кутка, вартістю 3800,00 грн.; копія накладної № 202 від 07 липня 2002 року на придбання телевізору вартістю 4000,00 грн. та комплекту м`якої меблі (диван+два крісла), вартістю 4000,00 грн.; копія листа від 30 жовтня 2019 року директора СТОВ «Відродження» щодо вартості електричної люстри - 300,00 грн., металевих листів 7-8мл - 5000,00 грн., автоклаву на 20 л - 1300,00 грн., електродрелі - 1000,00 грн. та молочних бідонів на 40 л - 1000,00 грн.
       Суд першої інстанції належним чином оцінив такі докази та дійшов правильного висновку, що вартість майна, включеного позивачкою до поділу (окрім автомобіля), визначена нею на власний розсуд, з огляду на вартість вказаного майна на дату його придбання, а також інформацію з Інтернет ресурсів щодо схожого майна, що вказується з досліджених судом товарними чеками, накладними та роздруківками з сайтів Інтернет ресурсів. Проте, в ході судового розгляду вартість вказаного майна сторонами узгоджена не була, оскільки відповідач стверджував, що вартість речей є значно завищеною і не відповідає їх дійсній вартості на теперішній час з урахуванням їх тривалого використання, а правом на призначення товарознавчої експертизи сторони не скористалися.  Досліджені судом листи директора ТОВ «Відродження», товарні чеки, накладні та роздруківки з Інтернету не визначають дійсної вартості майна (речей), не містять жодних індивідуальних (родових) ознак, за допомогою яких їх можливо ідентифікувати та порівняти із заявленим позивачем майном. Не є належними та допустимими доказами щодо вартості спірного майна й пояснення свідків, які були допитані в суді. 
За таких обставин суд вірно виходив з того, що за відсутності визначеної (погодженої) сторонами оцінки спірного майна, фактично позбавлений можливості провести його поділ з урахуванням його дійсної вартості.
       Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду в частині відмови у поділі автомобіля «ВАЗ-21102».
       Як зазначено вище, позивачкою не доведено, що спірний автомобіль належав сторонам на праві власності у період шлюбу, оскільки наявність права користування та розпорядження цим майном на підставі виданої його власником довіреності не свідчить про набуття права власності. Стосовно посилань на удаваність договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідачем, то визнання цього договору недійсним із вказаних підстав не було предметом даного спору. 
        Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про висновки суду щодо поділу кредитних зобов`язань, то суд першої інстанції вірно виходив з відсутності достовірних, належних доказів що отримані у кредит кошти були витрачені в інтересах сім`ї сторін. 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, судові витрати у справі покладаються на позивачку.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
       Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені статтею 390 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді:                                                                   Л.М. Царюк       

Ж.М. Яворська

___________________________________________________
Повний текст постанови складений 11 червня 2020 року