12.05.20
22-ц/812/646/20
Провадження №22-ц/812/646/20  
                                              
П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 травня 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,
за участі: позивачки ОСОБА_1 , її представника – ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича у приміщенні цього суду 27 грудня 2019 року, повний текст якої виготовлений в той же день, у цивільній справі № 490/10842/19 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок реконструкції частини будинку,

в с т а н о в и л а :

26 грудня 2019 р.  ОСОБА_1  звернулася з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок реконструкції частини будинку.
Позов мотивований тим, що позивачці належить 49/100 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками вказаного житлового будинку є: ОСОБА_3 з часткою 9/100, ОСОБА_4 з часткою 26/100 та ОСОБА_5 з часткою 16/100. До складу домоволодіння входять житлові будинки літ. А, літ Г та літ. У, а також нежитлові господарські споруди.
Виділ в натурі часток домоволодіння між співвласниками не проводився, але між ними склався фактичний порядок користування, за яким позивачка та відповідачка користуються житловим будинком літ. Г.
У вересні 2018 року представник ОСОБА_3 без згоди позивачки, а також без відповідних дозвільних та проєктних документів, самоправно почав проводити реконструкцію житлового будинку літ. Г, яка знаходиться у користуванні відповідачки: розбив три несучі стіни, зруйнував фундамент, розібрав перестінки та частину даху і покрівлі, зняв балки перекриття, залишивши частину дерев`яного перекриття даху на чотирьох гнилих дерев`яних опорах, внаслідок чого відбулася руйнація стін та стелі приміщень, які займає позивачка і які стали непридатними для проживання: віконні рами потріскалися, внутрішня стіна стала зовнішньою та замокає, дах і покрівля змістилися.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 328 875 грн. 93 коп. відшкодування матеріальної шкоди, яка становить вартість відновлювальних робіт частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та 15 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження нерухомого майна. 
Одночасно з позовною заявою позивачка подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 9/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 .
Заява мотивована тим, що оскільки ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності 9/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , а ціна позову більш ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то ця частка домоволодіння може бути нею відчужена на користь іншої особи з метою ухилитися від виконання рішення суду і уникнути відповідальності. За такого позивачка вважала за необхідне просити суд вжити заходи забезпечення позову, оскільки їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів її як позивача. 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2019 р. відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвала суду мотивована тим, що судом перевірена аргументованість заяви про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених заявником, і не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 3ст. 151 ЦПК України. Тобто, припущення заявника, що вищезазначене майно може бути відчужене відповідачем іншій особі на момент виконання рішення, суду не доведене. Позивачем не наведено обставин, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, тому суд дійшов висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні його заяви про забезпечення позову, роз`яснивши йому, що він не позбавляється права звернутись із заявою про забезпечення позову в будь-який час протягом розгляду справи в суді.
В апеляційній скарзі позивачка вказує, що ухвала суду є незаконною, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить її скасувати та постановити нову, якою задовольнити її заяву.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, не звернув увагу на аргументи заяви позивачки, а саме, що оскільки ціна позову більш ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідає вартості частки відповідачки у домоволодінні, тому ця частка домоволодіння може бути нею відчужена на користь іншої особи з метою ухилитися від виконання рішення суду і уникнути відповідальності. Суд безпідставно послався на ненадання позивачкою доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову, призведе до зазначених у частині 3 статті 151 ЦПК України наслідків, оскільки умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. 
   Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, її представника, відповідачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Ухвала суду відповідає вказаним положенням процесуального закону.
       Як вбачається з матеріалів справ, підставою звернення з позовом стало намагання ОСОБА_1 , яка є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , відшкодувати шкоду, завдану внаслідок пошкодження частини житлового будинку, яка перебуває у її користуванні, внаслідок, як вона вважає, неправомірних дій іншого співвласника – відповідачки при проведенні реконструкції будинку. 
       Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 9/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка вказувала, що зазначена частка у нерухомому майні на праві власності належить ОСОБА_3 та у випадку відчуження останньою, виконання судового рішення з огляду на ціну позову буде неможливим, а порушені права та інтереси позивача не зможуть бути ефективно захищені та поновлені.
       Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позов, таким чином, є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
В силу положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Отже доказування наявності підстав для забезпечення позову покладається на заявника.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, дійшов правильного висновку про ненадання позивачем відомостей, які є необхідними для вирішення питання про застосування заходу забезпечення позову через недоведеність викладених у заяві обставин. 
Так, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідачка ОСОБА_3 є власником 9/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 . Зокрема, у доданій до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна – житлового будинку по АДРЕСА_1 відсутні відомості, що співвласником цього об`єкту є відповідачка (а.с. 26-28). За такого встановити, чи є ОСОБА_3 учасником спірних правовідносин і власником нерухомого майна, про накладення арешту на яке ставиться питання позивачкою, не можливо.
Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо оцінки частини об`єкту нерухомого майна – 9/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому передчасними та недоведеними є посилання позивачки на співмірність заходів забезпечення позову, які пропонує застосувати позивачка, із заявленими нею вимогами.
Також позивачкою не надано будь-яких доказів на підтвердження необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме можливості відчуження відповідачкою частки у нерухомому майні.
За такого висновок суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову є обґрунтованим, оскільки зроблений судом на підставі повно та всебічно встановлених обставинах справи, належної оцінки наданих позивачкою доказів, правильно застосованих нормах права.
Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги.
Так, доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду щодо недоведеності підстав, необхідних для забезпечення позову, є безпідставними, оскільки позивачка на підтвердження своєї заяви про забезпечення позову не надала будь-яких доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову (зокрема, на підтвердження наміру відповідачки відчужити нерухоме майно, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації), а саме лише припущення в заяві на можливість ухилення відповідачки від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. До того ж, як вбачається з матеріалів справи і зазначене вище у даній постанові, позивачка не довела, що саме відповідачка є власницею 9/100 часток домоволодіння, про накладення арешту на які заявлено в якості забезпечення позову, а також не надала доказів співмірності запропонованих заходів забезпечення позову та заявлених позовних вимог. 
За такого колегія суду в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на ОСОБА_1 . 
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2019 року залишити без змін. 
Постанова оскарженню не підлягає.
       
Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська

________________________________________________
Повний текст постанови складений 13 травня 2020 року