Постанова
Іменем України                             
 
08 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 199/2751/18
провадження № 61-16414св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,  Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 , 
відповідачі: Акціонерне товариство «Дельта Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк»,
третя особа - Національний банк України,
 
розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката                   Жура Наталії Володимирівни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника  ОСОБА_1 - адвоката  Жура Наталії Володимирівни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого                     2020 року.
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк»), третя особа - Національний банк України про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним кредитного договору.
На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 18 жовтня 2007 року між ним та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір № 864/ФКВ-07, за умовами якого банк надав йому кредит в розмірі 19 809,00 дол. США на придбання автомобіля, зі сплатою 9,5 % річних за користування кредитом та з кінцевим строком повернення до 17 жовтня 2014 року.
Позивач вказав, що розділом 1 вищевказаного договору також передбачені: комісія за надання кредиту у розмірі 1,5 % від суми кредиту (сплачується у день надання кредиту); комісія за управління кредитом у розмірі 0,15 % від суми наданого кредиту (здійснюється щомісячно), відповідно до додатку                № 1 до кредитного договору - Графіку платежів за договором, комісія за управління кредитом складає щомісячно 150,05 грн.
30 червня 2010 між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок укладення вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитним договором                              № 864/ФКВ-07.
Позивач також зазначив, що кредитний договір № 864/ФКВ-07 в своїй назві містить «Споживчий кредит з щомісячним поверненням кредиту та щомісячною сплатою процентів по програмі «Авто в кредит», а тому на даний спір поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника щодо сплати комісії за надання кредиту, банк порушив вимоги чинного законодавства,
Посилаючись на те, що пункти 1.6, 1.7 та 5.2 кредитного договору грубо порушують його права як споживача фінансових послуг, є нікчемними, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним кредитний договір № 864/ФКВ-07, зокрема визнати недійсними з моменту укладання договору умови викладені: у пункті 1.6, який передбачає обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі                    1.5 % від суми кредиту; у пункті 1.7, який передбачає обов`язок позичальника сплачувати комісію за управління кредитом у розмірі 0,15 % від суми наданого кредиту; у пункті 5.2, який передбачає, що за умови порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ними, комісій та інших платежів, передбачених цим договором (пеня визначена в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Визнано недійсними з моменту вчинення пункти:
- 1.6, який передбачає обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1,5 % від суми кредиту,
- 1.7, який передбачає обов`язок позивальника сплачувати комісію за управління кредитом в сумі 0,15 % від суми наданого кредиту,
- 5.2, який передбачає, що за умови порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ними, комісій та інших платежів, передбачених цим договором (пеня визначена в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості) 
кредитного договору № 864/ФКВ-07, який укладений  18 жовтня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вони у повній мірі законні та обґрунтовані. Зазначав, що умови кредитного договору порушують права споживача фінансових послуг та є несправедливими.
Не погодившись із цим рішенням, АТ «Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «Дельта Банк», оскаржило його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року  апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк» задоволено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня              2019 року скасовано.
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до АТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк», третя особа: Національний банк України, про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним кредитного договору відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з обґрунтованості таких вимог в частині визнання несправедливими умов пунктів 1.6., 1.7 кредитного договору, проте вказав, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач. 
При цьому зазначив, що в іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки пункт 5.2 оспорюваного договору, який передбачає, що у випадку порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, банк має право вимагати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості, відповідає вимогам пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У вересні 2019 року від представника  ОСОБА_1 - адвоката Жура Н. В. на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня                     2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представник позивача просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалене рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
22 жовтня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що 18 жовтня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та                  ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 864/ФКВ-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на придбання автомобіля марки Fiat Doblo в розмірі 19 809,00 дол. США зі сплатою 9,5 % річних за користування кредитом та зі строком повернення до 17 жовтня 2014 року.
За пунктом 1.11 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати платежі за цим договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позивальнику у зв`язку з укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають у зв`язку з укладенням цього договору (додаток № 1).
Укладеним кредитним договором також передбачено, крім іншого, сплату комісії за надання кредиту - 1,5 % від суми кредиту (пункт 1.6 кредитного договору), сплату комісії за управління кредитом - 0,15 % від суми наданого кредиту (пункт 1.7 кредитного договору), а також сплату пені (пункт 5.2 кредитного договору) за умови порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ними, комісій та інших платежів, передбачених цим договором (пеня визначена в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості).
06 жовтня 2009 року між ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України був укладений договір застави майнових прав                                                № 51/64/144/39/86/ЗМП-2, відповідно до якого предметом застави за цим договором є майнові права за кредитними договорами, укладеними між ТОВ «Укрпромбанк» та юридичними і фізичними особами, перелік яких наведений у додатку 1 до цього договору, в тому числі за кредитним договором, укладеним з позивачем.
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПAT «Дельта Банк» та Національним банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПAT «Дельта Банк», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2258.
Відповідно до зазначеного договору ПAT «Дельта Банк» в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, в тому числі і по кредитному договору від 18 жовтня 2007 року № 864/ФКВ-07, укладеному між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 .
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуєтьcя надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
 
За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.
 
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю  і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
 
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
 
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від                  10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
 
Відповідно до статті 3 ЦК України принцип справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати  цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип  не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
 
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
 
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд правильно виходив з обґрунтованості вимог ОСОБА_1 в частині визнання несправедливими умов пунктів 1.6., 1.7 кредитного договору.
Разом з тим, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого було заявлено АТ «Дельта Банк» в суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у позові в цій частині за спливом строку позовної давності,
Так, відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. 
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки                  (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Апеляційний суд встановив, що позивач був обізнаний про умови кредитного договору, зокрема з оскаржуваними його пунктами - з 18 жовтня 2007 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише у квітні 2018 року.
Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з законними вимогами, зокрема щодо визнання недійсним пунктів 1.6, 1.7 кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.
Із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності позивач до суду не звертався.
При таких обставинах застосування судом апеляційної інстанції наслідків спливу позовної давності є законним та обґрунтованим.
Також правильним є висновок апеляційного суду про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним пункту 5.2 спірного договору, оскільки пункт 5.2 оспорюваного договору, який передбачає, що у випадку порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, банк має право вимагати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості, відповідають вимогам пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
Доводи касаційної скарги в цій частині не містять спростувань вказаного висновку апеляційного суду.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката                    Жура Наталії Володимирівни залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
В. П. Курило