Постанова
Іменем  України                                
 
06 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 646/11463/15-ц
 
провадження № 61-12722 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                               Шиповича В. В.,                    
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа - служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської ради;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 серпня                       2016 року у складі судді Сороки О. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 08 травня 2019 рокуу складі колегії суддів: Кіся П. В., Бурлаки І. В., Хорошевського О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Червонозаводського району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язання вчинити дії, виселення. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»                    (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 ) було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 172 968 доларів 36 центів США та строком до 25 вересня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у передбаченому договором розмірі. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором                          25 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку банку належні їй                                  на праві власності житловий будинок та земельну ділянка, розташовані по АДРЕСА_1 . 
Позичальник взятих на себе за кредитним договором зобов`язань належним чином не виконувала на вимоги банку не реагувала, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2010 року                       у справі № 2-1583/10/15 стягнуто солідарно з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2007 року у розмірі                 1 491 197 грн.
27 травня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за зазначеним кредитним договором. Позичальник зобов`язань за кредитним договором не виконала, унаслідок чого утворилась заборгованість. 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд у рахунок погашення заборгованості в сумі                                              1 491 197 грн 83 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі                               168 285 доларів 10 центів США, заборгованість за процентами у розмірі                             8 722 доларів 62 центи США, пеня та штраф у розмірі 73 790 грн 82 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу його будь-якій особі покупцеві; встановити початкову ціну предмета іпотеки на рівні,                              не нижче за погоджену сторонами вартість іпотеки згідно з договором іпотеки у розмірі 1 297 200 грн; зобов`язати відповідача передати предмет іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з наданням права заміни замків, обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна та вчиненням інших дій, спрямованих на збереження та реалізацію предмета іпотеки; виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зазначеного будинку зі зняттям їх з реєстраційного обліку.
 
Короткий зміст судових рішень  
 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 серпня           2016 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні договору іпотеки було приховано факт реєстрації та проживання неповнолітньої дитини у будинку АДРЕСА_1 . Дозволу на укладення договору іпотеки від органу опіки не отримували. Спірний житловий будинок придбаний ще до укладення кредитного договору на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2006 року, тобто будинок придбаний не за рахунок кредитних коштів, тому мешканці зазначеного будинку не можуть бути виселені з нього без надання іншого постійного житла. У позові відсутні посилання на можливість надання відповідачам іншого житла. Відтак, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців зі спірного житлового будинку суперечить правам та інтересам неповнолітньої ОСОБА_2 , звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та порушує охоронювані законом інтереси, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
 
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 серпня                        2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу            ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, рішення апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 08 травня 2019 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено з інших правових підстав.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач звернувся до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, розмір якої встановлено рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке на час розгляду справи виконувалося і його виконання впливало на обсяг кінцевого боргового зобов`язання позичальника. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір заборгованості, визначений банком, а саме: первинні документи, оформлені відповідно до вимог                          статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік» та фінансову звітність (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), що дозволило б здійснити суду відповідні розрахунки.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2019 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 646/11463/15-ц із Червонозаводського районного суду м. Харкова цивільну.
 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не спростовано розрахунку заборгованості, не надано суду альтернативного розрахунку заборгованості, заперечень щодо розміру кредитної заборгованості від неї     не надходило.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
24 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 ) було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі                               172 968 доларів 36 центів США та строком до 25 вересня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у передбаченому договором розмірі. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором                          25 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку банку належні їй                                  на праві власності житловий будинок та земельну ділянка, розташовані по АДРЕСА_1 . 
 
Позичальник взятих на себе за кредитним договором зобов`язань належним чином не виконувала на вимоги банку не реагувала, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості.
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2010 року у справі № 2-1583/10/15 стягнуто солідарно з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2007 року у розмірі                 1 491 197 грн.
 
27 травня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля та договір про відступлення права вимоги, відповідно до яких ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за зазначеним кредитним договором та договором іпотеки.
 
Отже, у силу статей 512, 514 ЦК України ТОВ «ОТП Факторинг Україна»  набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 вересня 2007 року та договором іпотеки від 25 вересня  2007 року. 
 
Звертаючись до суду із цим позовом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалося на невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а також судового рішення про стягнення з нього заборгованості, унаслідок чого виникла заборгованість в сумі                                                1 491 197 грн 83 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі                                   168 285 доларів 10 центів США, заборгованість за процентами у розмірі                     8 722 доларів 62 центи США, пеня та штраф у розмірі 73 790 грн 82 коп.
 
За період з 25 жовтня 2011 року по 14 жовтня 2013 року ОСОБА_1 були здійснені платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 132 837 грн 20 коп., з яких 62 989 грн 95 коп. - погашення за тілом кредиту; 69 847 грн 25 коп. - погашення відсотків за користування кредитними коштами.
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають.
 
Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя 
статті 36 Закону країни «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 
38 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку».
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).
 
Судом встановлено, що згідно з пунктом 6.7 договору іпотеки від 25 вересня 2007 року «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання» у редакції від 25 жовтня 2011 року сторони цим встановлюють, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с. 229-232, т. 1).
 
Пунктом 6.7.2. договору іпотеки від 25 вересня 2007 року у редакції                                 від 25 жовтня 2011 року сторони передбачили, що іпотекодержатель може також задовольнити забезпечені іпотекою фактичні вимоги шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на підставі договору (правочину) купівлі-продажу в рахунок виконання боргових зобов`язань та/або інших фактичних вимог. Цим іпотекодавець надає іпотекодержателю повноваження здійснювати від імені іпотекодавця всі без виключення/обмеження та будь-які дії, що передбачені чинним законодавством України та необхідні та/або будуть необхідними для цілей продажу (відчуження) предмету іпотеки третій(ім) особі(ам), зокрема: (а) право представляти інтереси іпотекодавця; (б) укладати (здійснювати) правочини; (в) отримувати та подавати заяви/документи, розписуватися та інше.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
 
Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо 
у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону 
України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
 
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.
 
Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
 
Відтак, сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодеражателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, тому позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
 
Відмовляючи у позові, суди не врахували, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Таким чином, дійшовши висновку про необґрунтованість позову та  відсутність підстав для його задоволення, суди попередніх інстанції неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, відмовивши у задоволені позовних вимог з інших підстав.
 
Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права, а також з метою дотримання єдності судової практики, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі доводів касаційної скарги.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково з ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення підлягають зміні в їх мотивувальній частині з підстав, зазначених у цій постанові.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.
 
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 серпня                       2016 року тапостанову Харківського апеляційного суду від 08 травня                        2019 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников 
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян 
 
Н. Ю. Сакара 
 
В. В. Шипович