Дата документу 31.03.2020 Справа № 337/2054/19

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 337/2054/19                          Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.Є.
Провадження №22-ц/807/656/20                                      Суддя-доповідач Подліянова Г.С. 
       
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

 
31 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача:  суддів: 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 , адвоката - Турчинського Максима Ігоровича  та апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1  на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ЖБК № 353 «Трансформаторщик-21» про покладання зобов`язання списати з особового рахунку заборгованість за користування та споживання послуг у житловому приміщенні, - 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Хортицького районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом до ЖБК № 353 «Трансформаторщик-21» про покладання зобов`язання списати з особового рахунку заборгованість за користування та споживання послуг у житловому приміщенні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем ОСОБА_1 як споживачем житлово-комунальної послуги з однієї сторони та відповідачем ЖБК № 353 «Трансформаторщик-21» як постачальником з іншої сторони склалися договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг та обслуговування житлового помешкання, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 сплачувались житлово-комунальні послуги, в тому числі за рахунок призначеної державної соціальної субсидії.
На вимогу про надання розрахунку та видачу інформації про наявність або відсутність заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг та утримання житлового фонду, відповідачем було надано довідку, згідно якої станом на 01 січня 2015 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість, яка утворилась з 01 січня 2006 року у сумі 9 804 грн. 53 коп., але будь-яких відомостей щодо суми заборгованості їй не надано.
Сума заборгованості нею оскаржується та не визнається в повному обсязі, оскільки є безпідставно нарахованою, так як не підтверджена відповідними доказами, зокрема первинними бухгалтерськими документами, а лише довідками відповідача.

Із урахуванням викладеного позивач просила суд:
Зобов`язати Житлово-будівельний кооператив № 353 «Трансформаторщик-21» списати з особового рахунку ОСОБА_1 заборгованість за користування та споживання послуг у житловому приміщенні – квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 9 804, 53 грн.

РішеннямХортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ЖБК № 353 «Трансформаторщик-21» про покладання зобов`язання списати з особового рахунку заборгованість за користування та споживання послуг у житловому приміщенні.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1, адвокат - Турчинський М. І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідачем не надано повної і достовірної інформації стосовно боргу позивача у вигляді належної бухгалтерської та іншої документації. Надана відповідачем інформація є недостовірною та неповною. В якості доказу існування у позивача заборгованості судом безпідставно було прийнято до уваги неналежний доказ - довідку, складену представником відповідача про наявність боргу. Суд не звернув уваги на достовірність та підтвердженість (відповідність) зазначених даних фактичним обставинам у справі та не надав правової оцінки факту розбіжностей у даних, вказаних у довідках відповідача за той самий період нарахування.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідачем не надано повної і достовірної інформації стосовно боргу позивача у вигляді належної бухгалтерської та іншої документації. Надана відповідачем інформація є недостовірною та неповною. В якості доказу існування у позивача заборгованості судом безпідставно було прийнято до уваги неналежний доказ - довідку, складену представником відповідача про наявність боргу. Суд не звернув уваги на достовірність та відповідність зазначених даних фактичним обставинам у справі та не надав правової оцінки факту розбіжностей у даних, вказаних у довідках відповідача за той самий період нарахування, не враховано субсидію в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу. 
В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2019 рік" з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін. 

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини. 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконала свого зобов`язання перед відповідачем з оплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Позивач ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Турчинський М.І., в порушення вимог ЦПК України, не надали суду жодного доказу, який підтвердив би відсутність у позивача заборгованості за комунальні послуги.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 13-14).

Вказана квартира перебуває у багатоквартиному житловому будинку, який знаходиться на утриманні ЖБК №353 «Трансформаторщик-21».

Сторонами не оспорювалось, що між ними склалися договірні відносини з надання житлово-комунальних послуг та обслуговування будинку.

Водночас, з копій лицьових рахунків на квартиру АДРЕСА_1 за власником квартири ОСОБА_1 вбачається існування заборгованості по сплаті комунальних послуг станом на 01 січня 2015 року у розмірі 9 804 грн. 53 коп. (а.с. 12, 15-18).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на неправомірність дійЖБК №353 «Трансформаторщик-21» по визначенню у неї заборгованості станом на 01 січня 2015 року з оплати за житлово-комунальні послуги у розмірі 9 804 грн. 53 коп.

Виниклі між сторонами правовідносини регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги» та іншими спеціальними нормативно - правовими актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є одним із видів житлово-комунальних послуг. (п.2 ч.1 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.ст. 156, 162 ЖК України, власник та члени його сім`ї зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Положення ст.ст. 66-68 ЖК України покладають на користувачів житла (власників) обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Дослідженням документів, доданих до позовної заяви, встановлено, що позивачка не в повному обсязі погашала заборгованість за житлово-комунальні послуги та має заборгованість станом на 01 січня 2015 року у розмірі 9 804, 53 грн. 

Доводи апеляційних скарг про те, що довідка складена представником відповідача щодо заборгованості ОСОБА_1 є неналежною не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано беззаперечних доказів, які б спростували достовірність наданого відповідачем розрахунку заборгованості з житлово- комунальних послуг та зазначених документів. 

Разом з тим, згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (із змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. 
Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. 
Підприємство самостійно визначає  за  погодженням  з  власником  (власниками)  або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського  обліку  як   певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням  особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського управлінського обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.
За змістом статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженим Наказом Міністерства фінансів України № 237 від 08 жовтня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) визначаються методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності.
Відповідно до пункту 4 зазначеного Положення безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності.
Згідно пункту 11 Положення виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів.
Як вбачається з пункту 1.2. Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 372 від 02 квітня 2014 року, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником, або дебіторська заборгованість, строк позовної давності якої минув. 

З огляду на зазначене відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Також, відповідно до вимог вищезазначеного закону списання заборгованості за надані послуги, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства і є правом, а не обов`язком юридичної особи.

Так, з копій лицьових рахунків на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що станом на 01 січня 2015 року у позивачки існує заборгованість з оплати за користування житлово-комунальними послугами у розмірі 9 804, 53 грн ( а.с. 15-18).

Водночас, суд першої інстанції вірно зазначив, що особовий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 в ЖБК №353 «Трансформаторщик-21» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

У частині першій статті 267 ЦК України закріплено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Тлумачення частини першої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що оскільки сплив позовної давності не призводить до припинення суб`єктивного права або інтересу, не припиняється і кореспондуючий обов`язок особи. 

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Аналіз глави 50 ЦК України "Припинення зобов`язання" дозволяє стверджувати, що сплив позовної давності не передбачено як підставу припинення зобов`язання. 

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про те, що позові вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не доведено неправомірність дій відповідача та безпідставності нарахування боргу за житлово-комунальні послуги. Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процессуального закону. 

За таких обставин доводи ОСОБА_1 та її представника, адвоката Турчинського М.І., про те, що відповідач ЖБК №353 «Трансформаторщик-21» повинен застосувати нормативно-правову базу щодо списання заборгованості за користування і споживання послуг з особового рахунку  ОСОБА_1  не приймаються апеляційним судом.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про ненадання судом першої інстанції оцінки доказам щодо переплати першого внеску за кооперативне житло, штучного збільшення суми боргу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не стосуються предмета спору - списання заборгованості за користування і споживання житлово-комунальними послугами. 
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З урахуванням наведеного, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що апеляційні скарги є необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката - Турчинського Максима Ігоровича   залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
РішенняХортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019  року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 31 березня 2020 року.

Головуючий, суддя - доповідач	Суддя 	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Кочеткова І.В.