Постанова
Іменем України 
14 травня 2020 року
м. Київ
справа № 161/14129/18
провадження № 51-68 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого в режимі відеоконференції        ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні № 12018030000000171 від 19 травня 2018 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 19 травня 2018 року приблизно о 02:20, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно несправним автомобілем марки «Volkswagen Golf», державний реєстраційний номер   НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-22 сполученням Устилуг-Луцьк-Рівне у напрямку з м. Луцька до м. Рівного, проїжджаючи с. Струмівка Луцького району Волинської області, поблизу повороту до с. Гаразджа проявив неуважність під час руху, не вибрав безпечної швидкості руху з урахуванням дорожньої обстановки та стану транспортного засобу, не слідкував за зміною дорожньої обстановки, у результаті чого на заокругленні дороги ліворуч допустив занос автомобіля та, як наслідок, виїхав на праве стосовно напрямку руху узбіччя і, продовжуючи рух, з`їхав у правий кювет, внаслідок чого автомобіль перекинувся. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, а пасажири ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - тяжкі тілесні ушкодження, при цьому останній від отриманих тілесних ушкоджень помер. 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду змінити, призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України. При цьому зазначає, що суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, повною мірою не врахував особу засудженого, його стан здоров`я, відсутність судимостей, щире каяття та наявність позитивних характеристик.
Крім того, захисник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно врахував як обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ця обставина була зазначена при встановленні об`єктивної сторони злочину як порушення, яке перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Також, захисник вказує, що місцевий суд безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання, настання тяжких наслідків, оскільки така обставина є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому відповідно до вимоги ч. 4 ст. 67 КК України її врахування як обставини, що обтяжує покарання, є неприпустимим.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу свого захисника в повному обсязі, прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення поданої касаційної скарги, просила її залишити без задоволення, а постановлені щодо засудженого ОСОБА_6 судові рішення – без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК України, одними з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстав, зазначених у пунктах 2, 3 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 413 – 414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставного врахування місцевим судом як обставини, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння з посиланнями на те, що ця обставина була зазначена при встановленні об`єктивної сторони злочину як порушення, яке перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння само по собі не може виступати прямою безпосередньою причиною настання дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ст. 286 КК України, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України.
Така позиція Суду узгоджується і з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (провадження № 13-31кс19).
Твердження захисника в частині безпідставного зазначення у вироку місцевого суду обставини, що обтяжує покарання, настання тяжких наслідків, на переконання Суду, є надуманими та голослівними, оскільки, як убачається з вироку, місцевий суд такої обставини не враховував.
Крім того, у своїй касаційній скарзі захисник вказує на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також посилається на те, що місцевим судом під час призначення покарання ОСОБА_6 повною мірою не враховано особу засудженого, його стану здоров`я, відсутності судимостей, щирого каяття, наявності позитивних характеристик та інших даних, які, на думку захисника, свідчать про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України. 
Однак з такою позицією захисника колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_6 , виходив з того, що останній раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, у результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав травми та набув статусу особи з інвалідністю, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також має задовільну характеристику з місця проживання. Судом також було враховано й думку потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які при вирішенні питання про призначення покарання покладалися на розсуд суду і думку потерпілої ОСОБА_11 , яка наполягала на призначенні засудженому ОСОБА_6 суворого покарання у виді реального позбавлення волі.
Обставиною, що пом`якшує покарання засудженому ОСОБА_6 , судом визнано щире каяття. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, урахувавши характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин його вчинення, дані про особу засудженого, думку потерпілих та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, погодився з висновком місцевого суду про наявність усіх підстав для призначення ОСОБА_6 реального покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування положень ст. 75 КК України.
Ураховуючи вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_6 , а тому доводи захисника в цій частині є необґрунтованими.
На переконання колегії суддів, визначене судом остаточне покарання засудженому ОСОБА_6 з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги захисника в частині застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.
Колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. 
Колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисникаслід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_6 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                              ОСОБА_3