ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/9740/19	
(суддя Ніколайчук С.В. м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі №160/9740/19 за позовом ОСОБА_1 до  Управління поліції охорони в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                                             ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 07 жовтня 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління поліції охорони в Дніпропетровській області в якому, просить:
- визнати бездіяльність управління поліції охорони в Дніпропетровській області протиправною;
- стягнути з управління поліції охорони в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 одноразову (вихідну) грошову допомогу у розмірі 25 (двадцять п`ять) відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні двадцять календарних років служби;
- стягнути з управління поліції охорони в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 26 вересня 2019 року по день фактичного розрахунку.
          Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно в наказі від 26.09.2019 року № 112 о/с «По особовому складу»  зазначив, про звільнення позивача зі служби без виплат одноразової грошової допомоги  при звільнені зі служби.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку з відсутністю у суду доказів про скасування наказу від 26.09.2019 року № 112о/с або оскарження наказу у судовому порядку, на час розгляду цієї справи наказ є чинним, а позовна вимога про  стягнення з управління поліції охорони в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 одноразової (вихідної) грошової допомоги у розмірі 25 (двадцять п`ять) відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні двадцять календарних років служби є передчасною та не підлягає задоволенню.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його до апеляційного суду, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що  позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги, що також підтверджується правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 17.03.2015 року у справі №21-80а15.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач зазначаючи про законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на нєї, врахувавши неявку позивача його представника, представників відповідачів та відсутність від них заяв щодо відкладення розгляду справи на іншу дату, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Наказом управління державної служби охорони при УМВС України в Дніпропетровській області  від 01.04.2008 року № 40 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 призначено міліціонером охорони об`єктів ІІ-ої роти батальону міліції Бабушкінського відділу Держаної служби охорони в м. Дніпропетровську УДСО при УМВС України в Дніпропетровській області (а.с.19).
Наказом управління державної служби охорони  при УМВС України  в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року №110 о/с «По особовому складу», позивач був звільнений у запас Збройних сил  за пунктом 63 «К» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства центральні органи виконавчої влади (установи, організації) та наказом від 07.11.2015 року № 1 о/с «По особовому складу» був прийнятий на службу до Національної поліції України та призначений на посаду інспектора-кінолога Дніпропетровського міського відділу управління поліції охорони в Дніпропетровській області. 
Наказом від 26.09.2019 року № 112 о/с «По особовому складу»  відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» звільнений зі служби в Національній поліції України (за власним бажанням) з посади молодшого інспектора взводу № 1 роти реагування Дніпровського міського відділу управління поліції охорони  в Дніпропетровській області (а.с.22).
Стягнення з відповідача на користь позивача одноразової (вихідної) грошової допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги є предметом спору переданого на вирішення суду.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені у Законі України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закону №580).
Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 77 Закону №580).
Відповідно до частини 3 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 №1235 (далі - Порядок №1235) рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу.
Підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, зокрема, звільнення зі служби в поліції (розділ ІІ Порядку №1235).
Пунктами 1, 2 розділу ІІІ Порядку №1235 встановлено, що видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ) встановлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Умови виплати грошової допомоги особам без права на пенсію визначені ст. 9-1 Закону №2262-ХІІ.
Відповідно до положень частини 4 статті 9 Закон №2262-ХІІ виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Враховуючи те, що виплата такої допомоги здійснюється відповідачем при звільненні позивача, як наслідок і обов`язок по нарахуванню (розрахунку) вказаної допомоги покладено на відповідача, при цьому суд визначає саме право на нарахування та виплату позивачу такої допомоги.
Як вбачається з вимог позовної заяви, позивач ставить вимогу щодо стягнення з відповідача на свою користь одноразової (вихідної) грошової допомоги у розмірі 25 (двадцять п`ять) відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні двадцять календарних років служби.
Враховуючи те, що суд визначає саме право на нарахування та виплату позивачу такої допомоги, а обов`язок щодо розрахунку та виплати такої допомоги покладено на відповідача, при цьому, позивач не оскаржує сам наказ, яким йому відмовлено у виплаті вихідної допомоги, суд апеляційної інстанції зробив висновок про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
Відповідно частини 5 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Оскільки позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача на його користь одноразової (вихідної) грошової допомоги, при цьому не надано доказів звернення до відповідача з заявою або іншим зверненням щодо виплати одноразової грошової допомоги  при звільнені зі служби в поліції, та доказів скасування наказу від 26.09.2019 року № 112о/с або оскарження наказу у судовому порядку, суд апеоляційної інстанції погоджується з висновокм суду першої інстанції щодо передчасності цієї позовної вимоги.
Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 26 вересня 2019 року по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції зазначає анступне.
Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
На підставі бухгалтерської довідки від 08.11.2019 року № 2558/4323/02-2019 та розрахунку позивачу було сплачено  належні йому виплати  при звільнені.
Згідно з ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою      статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України      (далі -      КАС України).
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до      статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Вказані правові висновки, також, відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 10.04.2019 року у справі № 823/1919/16, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.  
Частиною 1 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Нарахування та виплату  грошового забезпечення поліцейським  здійснюється відповідно до  умов «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» затвердженого наказом  від 06.04.2016 року № 260, яким будь-які компенсації за несвоєчасну виплату  грошового забезпечення не передбачено.
У спірних відносинах, одноразова грошова допомога при звільнені за власним бажанням  позивачу не нараховувалась, оскільки має місце спір як про розмір належних звільненому працівнику виплат, так і про його право на них.
За таких обставин вимоги позивача в цій частині є передчасним та не обгрунтованими.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення  без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, 
                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі №160/9740/19  – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 19 березня 2020 року.
                    Повне судове рішення складено 19 березня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко