Справа № 442/4288/19                                Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М. 
Провадження № 22-ц/811/439/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б. 
Категорія:58

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        11 червня 2020 року                                                                м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Струс Л.Б.,
суддів Левика Я.А., Шандри М.М.
розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін
на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2019 року у складі судді Грицай М.М. 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої приниженням честі та гідності,-

ВСТАНОВИВ:

       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено. 
       Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень, заподіяну приниженням честі й гідності позивача.
       Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.
       Рішення суду оскаржила  ОСОБА_1 подавши апеляційну скаргу.
       Вважає рішення суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Судом було неповно з`ясовано обставини справи, які мають значення для її вирішення.
       Вказує, що суд не взяв до уваги медичні документи, які надавала для огляду ОСОБА_1 та саме якими встановлюється причинний зв`язок конфлікту – за наслідком дій 
ОСОБА_3 того, зазначає, що суд оцінив події 2017 року з точки зору причинно-наслідкового зв`язку для встановлення наслідків моральної шкоди, хоча строк звернення до суду за захистом складає 1 рік.
       Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2019 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. 
Просить рішення залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
 Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до  ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
       Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
        ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої приниженням честі та гідності. Позов мотивує тим, що проживає у будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку також проживає ОСОБА_1 , яка протягом останніх років зробила її проживання нестерпним через незрозумілу особисту неприязнь до неї та її сім`ї. 13.11.2017 постановою Дрогобицького міськрайонного суду відповідача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, а саме у висловлюванні в сторону сім`ї ОСОБА_4 нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою. З приводу дій відповідачки неодноразово зверталась до Дрогобицького ВП ОСОБА_5 13.08.2018 звернулась до Дрогобицького ВП з питанням того, що відповідач поставила запалену свічку біля її вхідних дверей, що могло спричинити пожежу в під`їзді та призвести до значних матеріальних збитків, оскільки свічка стояла на легкозаймистому лінолеумі. Правоохоронними органами не було встановлено ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, про що надано письмову відповідь. Оскільки вимоги припинити таке ставлення відповідачем ігнорувались, то звернулась до сина останньої з проханням посприяти у припиненні протиправних дій з боку матері. Син відповідачки почав нецензурно її обзивати і звинувачувати її та сім`ю в тому, що вони злодії і обкрадають гаражі. Зазначає, що потік нецензурної лайки та звинувачень відбувався в людному місці, тобто, свідками були сусіди. 16.10.2018 звернулась до Дрогобицького ВП про те, що відповідач 12.10.2019 навмисно, безпричинно, з мотивів незрозумілої особистої неприязні викинула зі свого вікна на підвіконня гнилі яблука, які, падаючи з висоти, розбились та забруднили її вікна та фасад будинку. 13.10.2018 відповідач викинула рештки яблук на автомобіль дочки, який стояв біля будинку. Такі знущання і особисту неприязнь зі сторони відповідачки пояснити не може, так як ніколи її не кривдила. Навпаки, веде спокійний спосіб життя, ні з ким не конфліктує, через постійні захворювання являється інвалідом ІІІ групи. Кожного разу, коли відповідач зустрічає її на вулиці, то кричить образливі слова, які не відповідають людяності, як от «калічко, ти ще не здохла?», «ще тебе ІНФОРМАЦІЯ_1 не трафив?». Дані висловлювання порушують принцип моралі, оскільки відповідач у грубій та принизливій формі ображає її, посилаючись на хворобу та інвалідність. Своїми протиправними діями відповідач порушила нормальний хід її життя, спричинила важкі душевні хвилювання постійним цькуванням та приниженням, боїться вийти з квартири. Вважає, що своїми діями відповідач порушує її конституційні права на повагу до честі та гідності.
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено підставність позовних вимог, такі в свою чергу підтверджуються письмовими доказами та показаннями свідків, допитаних під час розгляду справи. Натомість, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву та не спростовано доводів позивача щодо викладених обставин. Відтак суд вважав, що відповідач ОСОБА_1 принизила честь та гідність позивачки, чим спричинила останній моральну шкоду. Позивач ОСОБА_2 розмір такої оцінює в сумі 10000 грн. як обґрунтовану та справедливу.
       Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.
       Встановлено, що постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 02.11.2017 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та встановлено, що вона 23.09.2017 о 11.30 год на АДРЕСА_2 .В.Великого АДРЕСА_1 висловлювалась нецензурною лайкою в сторону сім`ї ОСОБА_4 та погрожувала фізичною розправою. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу.
       З копії заяви ОСОБА_2 від 13.08.2018 року, адресованої начальнику Дрогобицького ВП вбачається, що така просить прийняти міри до ОСОБА_6 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_3 , та намагалась завдати матеріальної та моральної шкоди. Зазначає, що цілий рік робила шкоду не лише їй, але й сусідам.
       16 жовтня 2018 року ОСОБА_2 зверталась до Дрогобицького відділу Національної поліції ГУ НП у Львівській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Підставою звернення слугували дії ОСОБА_1 
       З відповідей Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області вбачається, що в ході проведених перевірок не було встановлено фактів кримінального чи адміністративного правопорушення.
       В суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , котрі є сусідами сторін.
       Свідки підтвердили доводи позивачки ОСОБА_2 . Свідок ОСОБА_7 надала у покази, в яких зазначила, що була очевидцем, зокрема, події, коли ОСОБА_1 на подвір`ї їхнього будинку кричала до ОСОБА_2 , висловлюючись, в тому числі, нецензурною лексикою. У той час поруч з ними були присутніми близько 10 людей, які проживають по-сусідству. Також проходили повз сторонні люди, спостерігаючи за конфліктом, який створила відповідачка. Остання тоді кричала до позивачки, що її чоловік та син ходили красти по чужих гаражах; сказала, що чоловік ОСОБА_2 постійно їй зраджує; відповідач тоді ображала позивачку непристойними словами. Натомість, ОСОБА_2 поводила себе дуже стримано та у відповідь не вела себе агресивно; вона намагалася мирно припинити конфлікт, однак, ОСОБА_1 на це не реагувала належним чином, а навпаки, безперервно кричала до позивачки, одні і ті ж самі образи повторювала по декілька разів та не припиняла принижувати ОСОБА_2 . Позивачка дуже спокійна людина і терпить образи відповідачки, не відповідаючи їй тим самим. ОСОБА_1 відомо про хворобу позивачки, але це її не зупиняє; більше того, вона навмисно провокує конфлікт та намагається морально скривдити позивачку, завдаючи шкоди її здоров`ю. Свідок також зазначила, що неодноразово особисто бачила, як ОСОБА_1 вчиняє такі аморальні дії по відношенні до ОСОБА_2 , та неодноразово чула принизливі вислови в сторону останньої. ОСОБА_1 розповідає сусідам неправдиві відомості щодо ОСОБА_2 . Може підтвердити, що відповідач дійсно кидає з вікна своєї квартири продукти харчування, в тому числі, зіпсовані, намагаючись потрапити у вікно позивачки. Однак, через це спричиняє шкоду їй та іншим сусідам. Їй достовірно відомо, що ОСОБА_2 викликала за місцем проживання працівників поліції та скаржилася на поведінку ОСОБА_1 . 
       Свідок ОСОБА_8 , надала ідентичні покази з приводу події, яка мала місце на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 . Також підтвердила покази свідка ОСОБА_7 щодо агресивної та неналежної поведінки відповідача по відношенні до ОСОБА_2 . 
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом  свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
       Підставою звернення до суду з позовом стали висловлення відповідачем ОСОБА_1 образ в адресу позивачки ОСОБА_2 в принизливій та грубій формі, що принижує честь та гідність останньої, а також її дії по відношенню до позивачки.
       Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
       Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
       Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
       За змістом частини першої статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
       Відповідно до роз`яснень, викладених у абзацах 3, 5 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.
       Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
       У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
       У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі Постанова) зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
       Згідно зі статтею 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Частиною другою статті 16 ЦК України серед інших передбачені такі способи захисту цивільних прав та інтересів як: 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 9) відшкодування моральної (немайнової шкоди).
       Статтею 280 ЦК України встановлено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
       Як роз`яснено у пунктах 4 та 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 “Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи” чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Суди мають використовувати широкі можливості, що надає розгляд справи про захист гідності, честі та ділової репутації, для підвищення культури спілкування, з`ясовувати обставини поширення недостовірної інформації і відповідно до ст. 211 ЦПК реагувати окремими ухвалами при встановленні фактів порушення закону.
       Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
       Постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 02.11.2017 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу. Постанова ОСОБА_1 не оскаржувалась.
        З постанови Дрогобицького міськрайонного суду від 02.11.2017 вбачається, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення було встановлено, що ОСОБА_1 23.09.2017 року о 11.30 год. на АДРЕСА_4 , в сторону сім`ї ОСОБА_4 висловлювалась нецензурною лайкою та погрожувала фізичною розправою.
       Таким чином, вказаною постановою суду було встановлено, що дійсно мали місце неправомірні дії відповідачки, які полягали у висловлюваннях нецензурною лайкою, чим порушувався громадський порядок та спокій громадян, тобто вчиненні дрібного хуліганства.
       Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на медичні документи колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не мають відношення до даної справи, оскільки предметом позову є відшкодування моральної шкоди, заподіяної приниженням честі та гідності саме ОСОБА_2 а не ОСОБА_1 .
       Доводи апелянта щодо пропуску строку позовної давності суперечать вимогам ЦПК України, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст. 268 ЦПК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.
       Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка зазнала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Пунктами 3, 4, 5 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд повинен враховувати характеру та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення, тощо) та інші обставини. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
Отже, колегія суддів аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачу, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, вважає, що розмір визначений судом першої інстанції для відшкодування моральної шкоди позивачу завищений та приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2   слід стягнути моральну шкоду у розмірі 3 000  гривень.
Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
       Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2019 рокув частині відшкодування моральної шкоди змінити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду заподіяну приниженням честі й гідності позивача у розмірі 3 000 ( трьох тисяч) гривень.
       В решті рішення залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повний текст постанови складено 11 червня 2020 року. 

Головуючий 

Судді