ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13467/19                                                   Головуючий у 1-й інстанції:  Погрібніченко І.М. 
                                                                                                                   Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 12 травня 2020 року                                                                                              м. Київ
                          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                       Василенка Я.М.,
суддів                                                   Кузьменка В.В., Шурка О.І., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.01.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
                                                        В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо направлення заяви та подання про призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області оформити та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відповідно до Порядку подання та оформлення документів про призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 3-1 від 30.01.2007, необхідні документи щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.01.2020 в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є підполковником поліції, працював заступником начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Луганській області, наказом ГУНП в Луганській області від 30.03.2018 № 138 о/с було звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу)  з 03.04.2018, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 07 місяців 25 днів, у пільговому обчисленні: 30 років 04 місяців 05 днів.
Вислуга років позивача у пільговому обчисленні згідно розрахунку була нарахована за час проходження служби з 20.08.2003 до 26.07.2011 в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ та за час участі в антитерористичній операції з 20.05.2014 по 03.04.2018.
Згідно з довідкою ГУНП в Луганській області від 02.05.2018 № А-12700 позивач в період з 20.05.2014 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 03.04.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської області.
З 04.04.2018 позивачу відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» призначена пенсія по інвалідності та він перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області.
27.06.2019 позивач звернувся з заявою до ГУНП в Луганській області про підготовку та направлення до Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві документів для призначення пенсії за вислугою років.
08.07.2019 ГУНП в Луганській області листом за № 4139/111/58/05-2019 було відмовлено позивачу в направленні матеріалів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років до органів Пенсійного фонду України, оскільки на день звільнення наявна календарна вислуга років не відповідає умовам призначення такої пенсії, які визначені пунктом «а» статті 12 Закону України № 2262.
Не погоджуючись з вищевказаними діями Головного управління Національної поліції в Луганській області позивач звернувся до суду першої інстанції за дним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що Головне управління Національної поліції в Луганській області відмовляючи позивачу в направленні заяви та подання про призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, діяв у межах повноважень та згідно вимог чинного законодавства України, оскільки у ОСОБА_1 немає встановленої п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарної вислуги років.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у нього достатньо календарних років вислуги для призначення пенсії за вислугу років (з урахуванням пільгового обчислення), а тому відмова відповідача у підготовці та поданні до органів пенсійного фонду відповідного подання є протиправною.
Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Згідно із п. «ж» ст. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби державні службовці та працівники навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах-на будь-яких посадах.
Відповідно до ст. 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» порядок обчислення вислуги років встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393  для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 вказаного Закону, до вислуги років зараховується в поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України.
Підпунктом «а» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» встановлено, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абз. 1 п. 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за три місяці, зокрема, за час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що визначальною підставою у питанні можливості пільгового обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, є наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певної категорії для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій, чи інших соціальних виплат. Основним актом, на підставі якого здійснюється таке регулювання є, зокрема, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Можливість пільгового обчислення періоду проходження військової служби є похідною від визначальної підстави і має пов`язуватися не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію за вислугу років, а зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті проходження служби в певний, визначений у законодавчому порядку період часу. Така можливість передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно зазначив, що до актів правового регулювання умов і порядку призначення пенсій за вислугу років належать і ті правові акти, які передбачають пільгове (кратне) обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, що дає право на призначення й отримання різних видів пенсій та соціального забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена в  постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №750/9775/16-а. 
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що питання подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім пенсій військовослужбовцям строкової служби та членам їх сімей, врегульовано постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 № 135/13402 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 1 Порядку заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи). Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).
Пунктом 12 Порядку визначено, що уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи, своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.
Згідно з п. 14 Порядку орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу Пенсійного фонду України або відмовити у такому поданні.
Тобто, в силу вищенаведених положень чинного законодавства, саме на структурні підрозділи покладено обов`язок перевіряти наявність правових підстав для призначення, у тому числі позивачу, пенсії за вислугу років та формувати відповідне подання до територіального органу Пенсійного фонду України.
Аналогічний правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 537/1980/16-а.
Як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 працював заступником начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Луганській області, наказом ГУНП в Луганській області від 30.03.2018 № 138 о/с було звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) з 03.04.2018, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 07 місяців 25 днів, у пільговому обчисленні: 30 років 04 місяців 05 днів.
Вислуга років позивача у пільговому обчисленні згідно розрахунку була нарахована за час проходження служби з 20.08.2003 до 26.07.2011 в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ та за час участі в антитерористичній операції з 20.05.2014 по 03.04.2018.
Згідно з довідкою ГУНП в Луганській області від 02.05.2018 № А-12700 позивач в період з 20.05.2014 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 03.04.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської області.
У свою чергу, пунктом «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» ст. 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у ч. 3 ст. 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 01.10.2017 по 30.09.2018 і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.
З аналізу наведених норм права вбачається, що Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не визначено, що пенсію за вислугу років можна призначати особам за наявності 23 календарних років 6 місяців і більше вислуги, обчисленої на пільгових умовах.
Так, вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається саме за наявності 23 календарних роки 6 місяців і більше та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період служби, зарахований позивачу на пільгових умовах відповідно до Порядку № 393, у розумінні ч. 2 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не може бути зарахований до календарної вислуги років.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 295/6301/17, від 19.09.2018 у справі № 725/1959/17, від 22.11.2018 у справі № 161/4876/17, від 31.01.2019 у справі № 295/15121/16-а.
При цьому, у даному випадку, для призначення пенсії за вислугу років не підлягає застосуванню Порядок № 393, згідно з яким для призначення пенсії за вислугу років повинен зараховуватися пільговий стаж, оскільки вимоги п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 суперечать вимогам пункту «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому застосуванню підлягає саме Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», так як він має вищу юридичну силу.
Доводи апелянта про протиправність дій відповідача щодо неврахування пільгового стажу для призначення пенсії відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 № 393 не приймаються колегією суддів до уваги та є необґрунтованими, оскільки з аналізу данної норми вбачається, що до вислуги років для призначення пенсій особам зараховуння на пільгових умовах здійснюється виключно особам визначеним в абз. 1 п. 1 Постанови № 393, однак, позивач не входить до переліку даного абзацу вказаної постанови.
Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованих висновків, що відповідач, приймаючи рішення про відмову в прийнятті заяви позивача про призначення пенсії, діяв у межах повноважень та згідно вимог чинного законодавства України, оскільки у ОСОБА_1 немає встановленої пунктом «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарної вислуги років.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №750/9775/16-а не беруться колегією суддів до уваги, оскільки така постанова прийнята судом не по суті позовних вимог.
При цьому, аргументи апеляційної скарги позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.01.2020 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                                     Василенко Я.М.
                           
Судді:                                                                                                                 Кузьменко В.В.

                                                                                                                              Шурко О.І.