ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" червня 2020 р.                            Справа№ 910/17857/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Попікової О.В. 
 
Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 (повний текст складено 26.02.2020)
у справі №910/17857/19 (суддя Чебикіна С.О)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Владар Україна"   
до Акціонерного товариства "Українська залізниця", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Філія "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця"  
про стягнення 54 797,58 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - відповідав) про стягнення 54 797,58 грн.

Позов мотивовано порушенням відповідачем    умов договору поставки             № ЦЗВ-03-11517-01 від 01.12.2017 щодо оплати поставленої продукції, внслідок чого виник борг у сумі 47  748,00 грн  грн. 

Також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань позивачем заявлено до стягнення 4 778,58 грн інфляційних втрат та 2  271,00 грн 3 % річних, нараховані за загальний період з 01.04.2018 по 30.11.2019.

При цьому, матеріально-правовою підставою позову визначено статті  526, 530, 610-612, 625, 629, 692     Цивільного кодексу України. 
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 у справі №910/17857/19 позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця"на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" 47  748 грн 00 коп. основного боргу, 4  778 грн 58 коп. інфляційних втрат, 2 271 грн 00 коп. 3 % річних та 1 921 грн 00 коп. судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та договором обов`язку, своє зобов`язання щодо оплати за поставлений товар не здійснив, у зв`язку з чим, позовні вимоги щодо стягнення основного боргу задоволено. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, 19.03.2020 Акціонерне товариство "Українська залізниця"  звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Відповідач стверджує про те, що саме з моменту реєстрації податкової накладної пов`язаний початок відліку строку для виконання грошового зобов`язання, строк оплати зобов`язання Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" не настав. 
Зокрема, скаржник вказує, що податкова накладна до видаткової накладної №87 від 23.04.2018  на суму 23 124,00 грн не оформлювалась та не реєструвалася. Відтак, порушено п.п. 6.1, 7.1 договору та ст. 201 Податкового кодексу України. За наведених підстав, відповідач не може нести відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, оскільки строк оплати не настав. 
Крім того, відповідач зазначив, що позивач додав до позову копію податкової накладної від 23.04.2018 №18 на іншу суму 23  620,80 грн, що не відповідає фактичній поставці, тому така податкова накладна не може слугувати належним доказом у справі, оскільки не відноситься до продукції, що поставлена згідно видатковою накладною №87 від 23.04.2018.  
Скаржник стверджує, що позивачем не подано всього пакету документів, чим порушено п. 7.1 договору  та   ст. 692 Цивільного кодексу України. 
Враховуючи зазначені обставини, відповідач наголосив, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване. Позивач посилався на те, що  відповідач не оплатив борг у даній справі. Звернув увагу, що всі податкові накладні пройшли реєстрацію. 

Також позивач вказав на безпідставність тверджень позивача про негативний фінансовий стан відповідача, оскільки відповідач одержав прибуток за перше півріччя 2019 року більше 1 млрд. грн. 
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 у справі № 910/17857/19. Закінчено проведення підготовчих дій. Розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Зобов`язано Акціонерне товариство "Українська залізниця" доплатити судовий збір в розмірі 1,20 грн, про що надати до суду відповідні докази у строк до 30.04.2020. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі у строк до 12.05.2020. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 12.05.2020.
23.04.2020 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про долучення документів, зокрема додано квитанцію від 21.04.2020 про доплату судового збору у  сумі 1,20 грн. 
У матеріалах справи наявні належні докази повідомлення учасників справи про розгляд        апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
У відповідності до ч. 3   ст. 270 ГПК України   розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього   Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на  рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.  

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимога про стягнення             54 797,58 грн, вказана справа, у відповідності до приписів   ГПК України, відноситься до малозначних справ.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України   розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. 

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України  та ч. 1  ст. 74 ГПК України  визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення у даній справі змінити в частині розміру основного боргу, 3 % річних та інфляційних втрат, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
01.12.2017 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" (далі - постачальник) було укладено договір поставки № ЦЗВ-03-11517-01 (далі - договір), за умовами якого (п. 1.1 договору) постачальник зобовязується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Згідно з п. 1.2 договору визначено найменування продукції: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до пасажирських вагонів).

Відповідно до п. 5.1. договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (перевезення сплачено до...) - пункт призначення - згідно рознарядки замовника (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" ред. 2010). Вантажовідправником може бути третя особа, зазначена постачальником.

Згідно п. 5.2. договору поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у рознарядці, несе замовник. Рознарядка надається постачальнику в оригіналі шляхом направлення поштою цінного листа з описом вкладення та направленням сканкопії рознарядки електронним листом із застосуванням електронної пошти. Після отримання рознарядки по електронній пошті постачальник повинен протягом доби направити замовнику лист на електронну пошту замовника, що підтверджує отримання рознарядки та повідомлення про готовність виконання рознарядки у зазначений термін кожна партія продукції постачається протягом 30-ти (тридцяти) календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці (п. 5.2 договору).

Пунктом 5.3. договору визначено, що датою поставки продукції вважається дата прийняття цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, реквізити якого зазначені у разнарядках замовника, що підтверджується належно оформленим актом прийому-передачі, який підписується представниками вантажоодержувача, постачальника та затверджується керівництвом служби/філії залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається замовнику.

За умовами п. 6.1. договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 30-ти (тридцяти) календарних днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком - фактурою на одну партію, обумовлену згідно п. 5.2 та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавстів.
У пункті 7.1 договору встановлено, що після приймання продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, замовнику надаються наступні документи: рахунок-фактура; копія товаро-транспортної накладної або накладної (залізничної); акт прийому-передачі в чотирьох примірниках, підписаний представником постачальника, вантажоодержувача - кінчевого одержувача та затверджується керівником служби вантажоодержувача, який замовник зобов`язується підписати та повернути постачальнику після підтвердження поставки продукції; податкова накладна, оформлена та зареєстрована у відповідності до вимог чинного законодавства України; копії документів, що підтверджують якість продукції, зазначених у п. 2.2 договору; копії пакувальних аркушів (при наявності).
Відвантажувальні та платіжні документи повинні надаватися замовнику протягом 5 (п`яти) днів з моменту відвантаження продукції, але не пізніше другого числа місяця, наступного за місяцем в якому проводилось відвантаження продукції.
Постачальник відшкодовує замовнику всі збитки, понесені останнім у зв`язку з несвоєчасним представленням вищезазначених документів, або з приводу    їх    неправильного оформлення.
У пункті 10.9 договору сторонами погоджено, що в разі неподання податкової накладної відповідно до чинного законодавства            України, постачальник компенсує замовнику повну суму податку на додану вартість, за якою останній втратив право на отримання податкового кредиту.
У разі здійснення дій постачальником або у результаті його бездіяльності, що призвело до невизнання контролюючими органами податкового кредиту з ПДВ замовника по цьому договору, постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі невизнаного контролюючими органами податкового кредиту в частині, що стосується цього договору (п. 10.10 договору).
Термін дії даного Договору встановлюється з моменту його підписання сторонами до 31.12.2017. Проте в частині оплати - до повного виконання сторонами зобов`язань та в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою направленими на адресу постачальника, - до повного виконання (п. 13.7 Договору).

Сторони не надали доказів припинення дії договору, отже його умови є чинними на момент розгляду даного спору судом.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач послався на порушеня    відповідачем умов договору поставки щодо оплати отриманого товару, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача 54 797,58 грн заборгованості. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Зі змісту договору №ЦЗВ-03-11517-01 від 01.12.2017 випливає, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України. 

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 165, 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 662, 692, 712 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Актами приймання-передачі № б/н від 27.02.2018 року на суму                               8 424,00 грн, №50 від 27.02.2018 року на суму 16 200,00 грн та № 87 від 23.04.2018 року на суму 23 214,00 грн, видатковими накладними № б/н від 27.02.2018 року на суму 8 424,00 грн, №50 від 27.02.2018 року на суму                       16  200,00 грн та № 87 від 23.04.2018 року на суму 23  214,00 грн, а також податковими накладними та квитанціями про реєстрацію податкових накладних, копії яких містяться в матеріалах справи, підтверджується факт того, що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму  47  748,00 грн.

Названі видаткові накладні та акти приймання-передачі продукції, підписані представниками та скріплені печатками сторін.

Отже, враховуючи викладене, та, зважаючи на наявність в матеріалів справи складених представниками сторін документів, що підтверджують факт передачі товару позивачем відповідачу позивач виконав свої зобов`язання з поставки відповідачеві товару на суму 47  748,00 грн. 

Доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано.

Відповідач факту здійснення позивачем постачання за договором загальною вартістю 47  748,00 грн не заперечує, проте посилається на те, що строк оплати не настав, з підстави відсутності повного комплекту документів, визначеного  п. 7.1 договору. 

Так, щодо постання продукції на суму 8  424,00 грн по видатковій накладній від 27.02.2018 №51, у відзиві на позов відповідач стверджував про відсутність товарно-транспортної накладної. 

Ці заперечення відповідача колегія суддів не приймає до уваги, враховуючи наступне. 
Відповідно до  статті 692 Цивільного кодексу України  покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Первинними бухгалтерськими товаророзпорядчими документами, які підтверджують перехід права власності на товар та надають відповідачу право розпоряджатися товаром є видаткові накладні, які підписані сторонами без зауважень та скріплені    печатками.
Так, ненадання товаро-транспортної накладної не є відкладальною умовою у розумінні  статті 212 Цивільного кодексу України  та не є простроченням кредитора в розумінні  статті 613 Цивільного кодексу України. Тому,    відсутність товаро-транспортної накладної не звільняє відповідача від обов`язку сплатити за отриманий у власність товар.
Крім того, товаро-транспортна накладна не є первинним фінансовим (бухгалтерським) документом, що підтверджує господарські операції, натомість факт передачі товару підтверджується передачею його відповідачу за видатковими накладними, які підписані без застережень та зауважень.
При цьому, відповідач не позбавлений права захистити свої права шляхом пред`явлення до позивача відповідної вимоги про виконання умов договору у претензії або у позові. До того ж, у матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача будь-яких заперечень та/або зауважень щодо кількості, якості та/або комплектності поставленого позивачем по договору та описаного у наведених вище накладних товару.
Стосовно постачання продукції згідно видаткової накладної №87 від 23.04.2018 на суму 23 124,00 грн, відповідач стверджує, що податкова накладна не оформлювалась та не реєструвалася, чим порушено п.п. 6.1, 7.1 договору та ст. 201 Податкового кодексу України та строк оплати не настав. 
Крім того, відповідач зазначив, що позивач додав до позову копію податкової накладної від 23.04.2018 №18 на іншу суму 23  620,80 грн, що не відповідає фактичній поставці, тому така податкова накладна не може слугувати належним доказом у справі, оскільки не відноситься до продукції, що поставлена згідно видатковою накладною №87 від 23.04.2018.  
В свою чергу, позивач щодо видаткової накладної №87 зазначив, що податкова накладна від 23.04.2018 №18 до цієї партії продукції зареєстрована - 14.05.2018, отже є вірною та дійсною.
Судом першої інстанції названі аргументи відповідача відхилено, з посиланням на те, що наявність помилок в податкових накладних не є підставою для відмови в оплаті поставленого відповідачу товару.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, виходячи з наступного. 
Дослідивши наявну у матеріалах справи податкову накладну від 23.04.2018 №18 (а/с 40), суд апеляційної інстанції  не приймає її до уваги,  як належний в розумінні статей 73-79 ГПК України доказ реєстрації поставки продукції по видатковій накладній №87 від 23.04.2018  на суму 23 124,00 грн по договору            № ЦЗВ-03-11517-01 від 01.12.2017. 

В цій частині заслуговують на увагу доводи відповідача по те, що у зазначеній податковій накладній сума з урахуванням податку на додану вартість вказана у розділі А п. І складає - 23  620,80 грн, натомість коли поставка згідно видаткової накладної №87 від 23.04.2018 відбулась на меншу суму -                               23 124,00 грн. 

Також у розділі Б податкової накладної вказано назву товару «Роз`єм СКНБ в к-кті з клемними роз`ємами 908А 320100-1-35Г» у кількості 8 шт. та «Роз`єм СКНБ в к-кті з клемними роз`ємами 908А 320100-1-34Г» у кількості               58 шт. В той час, коли у видатковій накладній №87 назва товару є іншою, зокрема «Роз`єм СКНБ в к-кті з клемними роз`ємами Т1008А320100-1-35Г» у кількості 8 шт. та «Роз`єм СКНБ в к-кті з клемними роз`ємами Т1008А320100-1-34Г» у кількості 58 шт. 

Доказів того, що позивач звертався із заявою про виправлення цієї помилки, уточнення податкової декларації матеріали справи не містять. Податкової декларації із вірною сумою - 23 124,00 грн та правильно визначеною назвою товару позивачем, з огляду на зауваження відповідача, не надано. Заперечення позивача в цій частині, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, зводяться до посилань на те, що всі податкові  накладні, в тому числі від 23.04.2018 №18 є дійсними та вірними, оскільки пройшли державну реєстрацію. 

Висновок суду  про те, що наявність помилок в податкових накладних не впливає на порядок оплати поставленого відповідачу товару є необґрунтованим, виходячи з наступного

У пункті 10.9 Договору сторонами було погоджено, що в разі неподання податкової накладної відповідно до чинного законодавства України постачальник компенсує замовнику повну суму податку на додану вартість, за якою останній втратив право на отримання податкового кредиту.

У разі здійснення дій постачальником або у результаті його бездіяльності, що призвело до невизнання контролюючими органами податкового кредиту з ПДВ замовника по цьому Договору, постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі невизнаного контролюючими органами податкового кредиту в частині, що стосується цього Договору (п. 10.10 Договору).

Отже, наведеними пунктами договору сторони узгодили порядок розрахунків у разі неподання позивачем податкової накладної та у разі якщо контролюючими органами не буде визнано податковий кредит з ПДВ замовника, який полягає у здійсненні компенсації постачальником замовнику податкового кредиту з ПДВ за тими накладними, які не були подані, або які не були зареєстровані. 

Із аналізу умов п.п. 10.9, 10.10 договору випливає, що у разі невиконання постачальником свого зобов`язання з реєстрації податкової накладної на певну партію продукції у межах 30 денного строку у замовника (покупця) виникає право після закінчення такого строку зупинити виконання свого обов`язку з оплати партії продукції в частині суми ПДВ, відмовитися від сплати суми ПДВ за відповідною партією продукції частково або в повному обсязі на підставі   п. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України.

Таким чином, з урахуванням наведеного можна дійти висновку, що оскільки постачальником не було подано доказів реєстрації податкової накладної на поставку продукції згідно видаткової накладної №87 від 23.04.2018  на суму 23 124,00 грн, у відповідача виникає право утримати та не сплачувати постачальнику суму коштів, яка була включена в вартість товару в якості податку на додану вартість. (3  854,00 грн)

Однак в іншій частині - вартості товару без урахування суми ПДВ, замовник зобов`язаний в силу приписів ст.ст. 655, 712 Цивільного кодексу України оплатити товар, оскільки ним було прийнято таку продукцію та набуто право власності на неї. 

Разом з тим, позивач, заявляючи до стягнення заборгованість з оплати продукції згідно названої видаткової накладної по якій не подано належних доказів реєстрації податкової накладної, у відповідності до п. 10.10 Договору не зменшив вартість такої продукції на суму податку на додану вартість, (тобто сума боргу розрахована з врахуванням ПДВ). 

Таким чином, оскільки по завершенні перебігу встановленого                            п. 6.1 договору тридцяти денного строку постачальником не виконано свого зобов`язання із реєстрації податкової накладної до вказаної партії продукції №87 від 23.04.2018 (видаткова накладна) на суму 23 124,00 грн, (доказів протилежного матеріали справи не містять) замовник повинен був оплатити постачальнику поставлену згідно цієї видаткової накладної на суму                         23 124,00 грн продукцію, проте відповідач мав право не сплачувати її вартість у повному обсязі, утримавши суми ПДВ.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідач повинен сплатити позивачеві за поставлену продукцію згідно видаткової накладної №87 від 23.04.2018 на суму 23 124,00 грн кошти у розмірі  19  270,00 грн до  23.05.2018 включно.  (за мінусом ПДВ)

Таким чином, з наведеного випливає, що відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленої позивачем згідно договору продукції та станом на дату розгляду даної справи у відповідача наявний борг перед позивачем у розмірі 43  894,00 грн (8  424,00 грн+16200+19  270,00).

          Що стосується настання строку оплати по кожній партії поставленого товару згідно видаткових накладних, слід зазначити наступне. 

Приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами у пункті 6.1 Договору було погоджено, що оплата за кожну партію поставленої продукції по даному Договору проводиться замовником протягом 30 календарних днів після поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно п. 5.2, та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України. 

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією із загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, сторонами у п. 6.1 Договору було обумовлено, що перебіг строку на оплату продукції повинен обраховуватись від дати реєстрації податкової накладної за кожною партією продукції, що в свою чергу не суперечить законодавству.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідач зобов`язаний був оплатити поставлену згідно видаткової накладної №50 від 27.02.2018 на суму 16  200,00 грн продукцію до 12.04.2018, оскільки податкова накладна №23 від 27.02.2018 була зареєстрована 13.03.2018, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією про реєстрацію податкової накладної.

Поставлену згідно видаткової накладної №51 від 27.02.2018 на суму 8  424,00 грн продукцію відповідач зобов`язаний був оплатити до 12.04.2018, оскільки податкова накладна №24 від 27.02.2018 була зареєстрована 13.03.2018, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією про реєстрацію податкової накладної. (а/с 43)

Поставлену згідно видаткової накладної №87 від 23.04.2018 на суму 23  124,00 грн продукцію відповідач зобов`язаний був оплатити до 23.05.2018. При цьому, колегія суддів виходить з того, що  позивачем не подано до справи належних доказів реєстрації поставки продукції по видатковій накладній №87 від 23.04.2018  на суму 23 124,00 грн. 

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що дата реєстрації позивачем податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних жодним чином не нівелює обов`язок відповідача зі сплати вартості поставленого товару саме у строк, обумовлений договором.

Таким чином, оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів відхиляє доводи скаржника на те, що строк оплати не настав через порушення  п. 7.1 договору. 

Посилаючись на відсутність повного пакету документів, та як наслідок на те, що обов`язок по оплаті не настав, у доводах апеляційного оскарження відповідач не наводить чітких та конкретних документів по кожній видатковій накладній окремо, які у нього відсутні. Зауваженням скаржника стосовно накладної №87 від 23.04.2018 надано правову оцінку вище. 

Доказів оплати поставленої згідно видаткових накладних №50, 51, 87 продукції матеріали справи не містять, а відповідачем не надано. 

Відтак, з наведеного випливає, що відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленої позивачем згідно договору продукції та станом на дату розгляду даної справи у відповідача наявний борг перед позивачем у розмірі 43  894,00 грн. Тому висновок суду першої інстанції про повне задоволення позовних вимог в цій частині є помилковим, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 43  894,00 грн основого боргу.

Що стосується посилань відповідача у відзиві на позов про скрутне фінансове становище АТ "Українська залізниця", колегія суддів зазначає, що
відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З цього приводу також доцільно зауважити, що ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і  статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Тотожні приписи містяться в ст. 617 Цивільного кодексу України.

Таким чином, враховуючи наведені положення законодавства, відповідачем не наведено обставин з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання. 

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання за договором,  позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2  271,00 грн  та інфляційні втрати у розмірі 4 778,58 грн, нараховані по накладним №№50, 51 за період 01.04.2018 по 30.11.2019, по накладній №87 за період з 01.06.2018 по 30.11.2019. 

Відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, погодився з поданим розрахунком позивача та задовольнив вимоги в цій частині повністю. 

Проте, колегія суддів такий висновок суду вважає помилковим, оскільки дослідивши поданий позивачем розрахунок, судом апеляційної інстанції встановлено, що останній є арифметично невірним та таким, що здійснений з неправильним визначенням дати, з якої відповідач є таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання з оплати продукції.  

Так, помилка розрахунку по накладним №№50, 51 полягає в тому, що позивачем неправильного визначено дати по видатковій накладній, з якої відповідач є таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання з оплати продукції.  У розрахунку наведеному в позові, позивач визначив період з 01.04.2018 по 30.11.2019. Однак, з такими датами визначення початкового періоду погодитись не можна, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що  відповідач зобов`язаний був оплатити поставлену згідно цих накладних продукцію до 12.04.2018, так як податкові накладні були зареєстровані 13.03.2018, а п. 6.1  договору було обумовлено, що перебіг строку на оплату продукції повинен обраховуватись від дати реєстрації податкової накладної за кожною партією продукції, що в свою чергу не суперечить законодавству. Таким чином, колегією суддів відповідний розрахунок здійснено з наступного дня після настання строку оплати. 

Колегія суддів, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем 3% річних та інфляційних витрат, з урахуванням визначених апеляційним судом дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх грошових зобов`язань та визначеного позивачем періоду нарахування за кожною партією продукції, встановила, що вірним є розрахунок:

3% річних по видатковим накладним № 50 (сума 8424,00 грн) за період з 13.04.2018 року по 30.11.2019 року у розмірі 413,35 грн, № 51 (сума  16200) за період з 13.04.2018 року по 30.11.2019 року у розмірі 794,91 грн (загальна сума по двом накладним 1208,26 грн). Натомість, коли у позові сума  3 % річних по цим накладним складає 1  231,00 грн. 

інфляційних втрат по видатковим накладним № 50 (сума 8424,00 грн) за період з 13.04.2018 року по 30.11.2019 року у розмірі 888,13 грн,                             № 51 (сума 16200) за період з 13.04.2018 року по 30.11.2019 року у розмірі  1707,93 грн (загальна сума по двом накладним 2596,06 грн). Натомість, коли у позові сума  інфляційних втрат по цим накладним складає 2  568,87 грн. 

          Таким чином, по накладним №№50, 51  інфляційні втрати підлягають задоволенню на суму 2  568,87 грн у розмірі заявленому позивачем, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог; 3 % річних у меншому розмірі на суму 1208,26 грн. Заявлена заборгованість 3% річних у сумі 22,74 грн розрахована позивачем невірно, через неправильне визначення періоду. 

          Що стосується визначення початку періоду нарахування 3% та інфляційних втрат по накладній №87 (сума 23 124,00 грн), позивачем вказано з 01.06.2018 по 30.11.2019 року, який колегія суддів приймає до уваги. Як встановлено апеляційним судом, строк оплати по цій накладній настав 23.05.2018, то позивач мав право здійснити розрахунок 3% та інфляційних втрат по цій накладній з наступного дня. Проте, визначення позивачем початку періоду з 01.06.2018 є правом позивача. Однак, колегія суддів, виходячи із встановлених фактичних обставин, вважає вірною сумою на яку слід нараховувати 3% та інфляційних втрат 19 270,00 грн (тобто без врахування  ПДВ). 

          Колегія суддів, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем 3% річних та інфляційних витрат по накладній №87 (сума                      19 270,00 грн) за період з 01.06.2018 по 30.11.2019 року (який визначено у позові)  зазначає, що сумою інфляційних втрат є 1  862,54 грн та 3% річних - 867,94 грн. Натомість коли за позовом інфляційні нарахування складають 2  209,71 грн та 3% - 1040,00 грн. 
          Таким чином, по накладній № 87 інфляційні втрати підлягають частковому задоволенню на суму 1  862,54 грн інфляційних втрат та 3 % річних на суму 867,94 грн. У задоволені решти інфляційних втрат на суму 347,17 грн та 3 % на суму 172,06 грн заявлених по накладній №87 слід відмовити, у зв`язку із помилковим визначенням позивачем суми нарахування боргу. 

Виходячи з наведеного, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 4431,41 грн (2  568,87 грн +1  862,54 грн), 3 % річних на суму 2076,20 грн (1208,26 + 867,94). У задоволені решти вимог слід відмовити, як розрахованих невірно.
Інших обґрунтованих доводів та міркувань, які б слугували підставою скасування судового рішення, відповідачем не наведено. Всім належним та обґрунтованим доводам відповідача надано правову оцінку. 
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",  no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. В зв`язку з чим необхідно змінити рішення місцевого господарського суду в частині розміру основного боргу,              3 % річних та інфляційних втрат, що підлягають стягненню
Судові витрати.
Відповідно до статті 129 витрати по сплаті судового збору, в тому числі за подання апеляційної скарги, покладаються на сторони пропорційно задоволених вимог.
Керуючись  статтями 275-282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу задовольнити частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 у справі №910/17857/19 змінити в частині розміру основного боргу, 3 % річних та інфляційних втрат.  
Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:
«Позовні вимоги задовольнити частково. 
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680,           м. Київ, вул. Тверська,5; код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" (69032, м.Запоріжжя, вул. Рекордна, 9, код 39290839) 43  894 (сорок три тисячі вісімсот дев`яносто чотири) грн 00 коп. основного боргу, 4 431 (чотири тисячі чотириста тридцять одну) грн 41 коп. інфляційних втрат, 2076 (дві тисячі сімдесят шість) грн 20 коп. 3 % річних та 1766 (одну тисячу сімсот шістдесят шість) грн 89 коп. судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовити.».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" (69032, м.Запоріжжя, вул. Рекордна, 9, код 39290839) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська,5; код 40075815) 231 (двісті тридцять одну) грн 16 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови складено та підписано - 11.06.2020.
Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                О.В. Попікова