Ухвала
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 336/1401/19
провадження № 61-6842ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М. 
 
розглянув касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до                ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору          № б/н від 01 квітня 2011 року, відповідач отримала кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privat.ua/terms/pages/70/ складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.
Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privat.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується пунктом 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно, пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, - при порушення позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову.
Зазначали, що відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до Умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Так, У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 17 лютого 2019 року має заборгованість - 11 566,54 грн, яка складається з наступного: 1 859,79 грн - заборгованість за кредитом; 7 479,77 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 200 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи 500 грн - штраф (фіксована частина); 526,98 грн - штраф (процентна складова).
На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 11 566,54 грн та судові витрати у розмірі            1 921 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 18 жовтня            2019 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 квітня 2011 року у розмірі 1 859,79 грн та      308,90 грн судових витрат. 
В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
08 квітня 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О. Л.засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційного скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2020 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн. 
Предметом спору в цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 11 566,54 грн, яка складається з наступного: 1 859,79 грн - заборгованість за кредитом; 7 479,77 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 200 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи 500 грн - штраф (фіксована частина); 526,98 грн - штраф (процентна складова), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100=210 200 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Касаційна скарга містить посилання на те, що дана справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практикита становить виняткове значення для банку, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за договором перешкоджає стабільній роботі АТ КБ «Приватбанк», обмежує права та порушує майнові інтереси позивача. Заявником не наведено логічного обґрунтування таких тверджень, а саме, яким чином заборгованість за кредитним договором, яку він просив стягнути з відповідача, у розмірі 11 566,54 грн перешкоджає стабільній роботі банку. Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не навів обґрунтованих доводів, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про наявність підстав для відкриття касаційного провадження.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року). 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
З урахуванням наведеного, оскільки представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О. Л.  подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         І. В. Литвиненко  
 
                                                                     В. С. Висоцька
 
                                                                                                    І. М. Фаловська