Постанова 
Іменем України
 
28 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 712/12276/17
провадження № 61-12878св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                   Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Прядкою Віталієм Михайловичем, на постанову апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2018 року в складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Новікова О. М., Бондаренка С. І., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                       ОСОБА_3 , у якому просив визнати недійсним заповіт, складений спадкодавцем ОСОБА_4 17 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Старовойтовою Л. В.
Позов мотивовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його та відповідача мати - ОСОБА_4 , яка 12 червня 2002 року склала заповіт, згідно якого все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала  ОСОБА_1 .
Після смерті матері позивачу стало відомо про наявність ще одного заповіту, який складений  ОСОБА_4 17 жовтня 2014 року, відповідно до якого все майно спадкодавця підлягає поділу між ОСОБА_1 та його сестрою -  ОСОБА_3 .
Посилаючись на те, що вказаний правочин складений ОСОБА_4 під впливом обману, помилки, або ж в момент його вчинення заповідач не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, оскільки у спадкодавця не було на це жодних підстав, причин, мотивів та внутрішніх переконань, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. 
 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з недоведеності позивачем того, що його мати на момент підписання заповіту була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки за життя заповідач на обліку в лікаря-психіатра не перебувала, а у висновку судово-психіатричної експертизи від 25 липня 2018 року                                  № 279 не взято до уваги покази свідків, які свідчили про відсутність хворобливих особливостей та висловлювань ОСОБА_4 .  
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатами Дубинським В. М. та Мельником С. Є. , задоволено, рішення Соснівського районного суду                                м. Черкаси від 24 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений                               ОСОБА_4 14 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л. В., реєстровий № 2071. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив з того, що пояснення свідків є суперечливими і не дають підстав для однозначного висновку про психічний стан спадкодавця. При цьому висновок судово-психіатричної експертизи від 25 липня 2018 року № 279, який зроблений з урахуванням записів медичної картки хворої за період з 1972 року вказує, що на момент складання 14 жовтня 2014 року заповіту ОСОБА_4 страждала на органічний психічний розлад, обумовлений атеросклеротичним та гіпертонічним ураженням судин головного мозку, з вираженими інтелектуально-мнестичними та особистісними розладами на рівні початкової (лазурної) деменції, що позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів
 
У липні 2018 року представник  ОСОБА_2 - адвокат                                            Прядка В. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що наявність передумов для психіатричного розладу, які викликані атеросклеротичним та гіпертонічним ураженням судин головного мозку, беззаперечно не свідчить про те, що особа неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними станом на момент вчинення заповіту. Експертом не взято до уваги покази інших свідків, які вказували про відсутність у ОСОБА_4 особливої поведінки та психічного стану. 
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У серпні 2019 року представник  ОСОБА_1 - адвокат                                      Дубинський В. М. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що наявність у заповідача органічного психічного розладу підтверджено експертом в судовому засіданні, яким вказував про те, що ОСОБА_4 хоч і не перебувала на обліку і психоневрологічному диспансері, однак це не свідчить про її здоровий психічний стан. Спростовуючи висновок судово-психіатричної експертизи, відповідач не заявляла клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи, хоча апеляційний суд роз`яснював відповідне право ОСОБА_2 . 
 
У вересні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат                                            Прядка В. М. подав відповідь на відзив ОСОБА_1 , у якому вказував, що підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розміти значення своїх дій та керувати ними. Висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У серпні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_4 на праві власності належала Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 . 
14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л. В. посвідчений заповіт, відповідно до якого ОСОБА_4 заповіла все своє майно сину ОСОБА_1 та дочці ОСОБА_2 у рівних частках.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 
Відповідно до висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи від 21 серпня 2017 року № 26 ОСОБА_4 на протязі тривалого часу страждала на тяжкі хронічні захворювання - захворювання серця, загальній виражений атеросклероз з ушкодженням судин головного мозку і серця, захворювання на гіпертонічну хворобу, і інші. Останні роки до вказаних захворювань приєднались ускладнення у вигляді порушення психічного стану та психічної діяльності, які з часом значно прогресували. Встановлені у                                                 ОСОБА_4 порушення психіки, а саме емоційно-вольової сфери, функцій сприйняття та мислення, мнестичної сфери, свідомості, сукупність яких в повній мірі могли впливати, і скоріше всього впливали на її поведінку, а також на оцінку свого стану та дій оточуючих. Оцінка ступеня порушень психіки у ОСОБА_4 та його вплив на поведінку і діяльність є компетенцією фахівців судово-психіатричної, або судово-психологічної експертизи.
У консультативному заключенні від 21 серпня 2017 року № 1285/01-35 КЗ «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер» зазначено, що можна припустити наявність у ОСОБА_4 в період 2013-2016 роки прогресуючих порушень психіки, а саме емоційно-вольової сфери, функцій сприйняття та мислення, свідомості, мнестичної сфери, сукупність яких в певній мірі могли впливати на її поведінку, оцінку свого стану та дій оточуючих.
Зазначені висновок спеціаліста та консультативне заключення ґрунтується на показах ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,                                ОСОБА_10 та медичній амбулаторній карті ОСОБА_4 
У довідці КЗ «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер» від                         02 листопада 2017 року № 1845/01-37/1 вказано, що ОСОБА_4 під наглядом лікаря-психіатра не перебувала.
Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 у письмових поясненнях відмічали хворобливу поведінку і висловлювання ОСОБА_4 .
Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у письмових поясненнях зазначали про адекватність поведінки ОСОБА_4 та усвідомлення нею своїх дій.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2018 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. 
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 25 липня                          2018 року № 279 на момент складання 14 жовтня 2014 року заповіту на користь сина ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_2 , посвідченого 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л. В., ОСОБА_4 страждала на органічний психічний розлад, обумовлений атеросклеротичним та гіпертонічним ураженням судин головного мозку, з вираженими інтелектуально-мнестичними та особистісними розладами на рівні початкової (лазурної) деменції, що позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
 
У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
 
Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 89 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
 
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, врахував висновок судово-психіатричної експертизи від 25 липня                          2018 року № 279, відповідно до якого на момент складання 14 жовтня                    2014 року заповіту ОСОБА_4 страждала на органічний психічний розлад, обумовлений атеросклеротичним та гіпертонічним ураженням судин головного мозку, з вираженими інтелектуально-мнестичними та особистісними розладами на рівні початкової (лазурної) деменції, що позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також надані в судовому засіданні пояснення експерта, який вказував, що непрошиті та непронумеровані заяви громадян, які містились у матеріалах справи, ним до уваги не брались, оскільки вони не мали вказівки адресата і за своїм змістом лише описували взаємовідносини заявників із заповідачем; при цьому апеляційним судом зазначено, що пояснення свідків протирічать одне одному, а тому дійти до однозначного висновку на підставі їхніх свідчень суд позбавлений можливості. 
 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимог, повно та всебічно з`ясував обставини справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним з огляду на доведеність позивачем своїх вимог, що є його процесуальним обов`язком. 
 
При цьому колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду враховує, що висновок судово-психіатричної експертизи від 25 липня                          2018 року № 279 є повним, чітким та конкретним. Сумнівів у правильності вказаного висновку не встановлено, а ОСОБА_2 не довела, що висновок є недостатньо обґрунтованим, клопотання про проведення повторної або додаткової експертизи не заявляла. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті                                 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті                                    6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня                       2006 року). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Прядкою Віталієм Михайловичем, залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді :	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко   В. О. Кузнєцов