УХВАЛА
іменем  україни
 
22 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 501/2102/18
провадження № 51-2196 ск 20
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12018160160000495, щодо 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця та зареєстрованого 

АДРЕСА_1 , жителя 

АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 12 липня 2019 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 6 місяців, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Суд визнав   ОСОБА_7 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Як установив суд, 30 травня 2018 року приблизно о 14:00       ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «AUDI А4» (державний номерний знак   НОМЕР_1 ), рухаючись по пр. Миру в м. Чорноморську Одеської області, з боку вул. Данченко в напрямку вул. 1 Травня поблизу буд. № 16, наближаючись до позначеного розміткою та дорожніми знаками нерегульованого пішохідного переходу, всупереч вимогам п.п. «б» п. 2.3, пунктів 1.5, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху виявив неуважність, не зменшив швидкості транспортного засобу, не переконався у відсутності пішоходів і внаслідок цього допустив наїзд на  ОСОБА_4 . Остання в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації діянняза ч. 1 ст. 286 КК, просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів скаржниці зводиться до того, що згаданий суд постановив незаконне рішення, адже не зважив на допущені у вироку порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до   ОСОБА_7  положень ст. 75 цього Кодексу і внаслідок цього невиправдану м`якість заходу примусу.
Мотиви Суду
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості. 
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення. 
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання  ОСОБА_9  призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи засудженому покарання, місцевий суд виходив із ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та всіх інших обставин, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування. 
Відповідно до наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи потерпілої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості покарання, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, з яких відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_4 
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимог ст. 65 КК дотримано, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_6 діяння враховано особу винного, який офіційно працевлаштований, позитивно характеризуються, вперше вчинив необережний злочин, не перебуває на спеціальних обліках, утримує малолітню дитину. Крім того, суд урахував установлені пом`якшуючі обставини: визнання засудженими своєї провини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування потерпілій завданого збитку, й відсутність обставин протилежного змісту та заявленого ОСОБА_4 чи її представником цивільного позову. Водночас суд зважив на те, що засуджений безпосередньо після наїзду повідомив про подію правоохоронні органи, викликав невідкладну медичну допомогу та надав на місці першу допомогу постраждалій. З огляду на все це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого про можливість застосування до  ОСОБА_6 інституту умовного звільнення.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 вказаного Кодексу явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, не вбачається. 
Посилання скаржниці на практику Верховного Суду є неспроможними, адже висновки, наведені у зазначеному потерпілою рішенні Суду, ґрунтуються на обставинах справи та даних про особу винного, які є відмінними від тих, що існують у цьому кримінальному провадженні.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, потерпіла у касаційній скарзі не навела.
У скарзі ОСОБА_4 не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                          ОСОБА_3