КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/23482/18                                                       Головуючий у І інстанції - Сирбул О.Ф.  
апеляційне провадження №22-ц/824/4051/2020           Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
        ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
10 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,
за участю секретаря  Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду Київської області від 11 липня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків,-
 
                                                                 встановив:
     У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі батька ОСОБА_2 в період з 01.12.2019 року до 31.12.2019 року до Арабської Республіки Єгипет без дозволу матері дитини ОСОБА_3 .
      В обґрунтування позову зазначав, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого має сина ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю. Відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, у тому числі і щодо спільного відпочинку за межами України. Однак, у 2018 році відповідач не надала дозвіл позивачу на виїзд дитини з ним на відпочинок за кордон. Позивач бажає забезпечити сину відпочинок на морі у Арабській Республіці Єгипет для оздоровлення з організацією екскурсій для розширення кругозору, проте відповідач добровільно не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон і у цьому році. Позивач вважає, що відмова відповідача надати згоду на виїзд дитини за кордон не відповідає інтересам дитини та порушує її права.
       Рішенням Дарницького районного суду Київської області від 11 липня 2019 року позов задоволено.  Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі батька ОСОБА_2 в період з 01 грудня 2019 року до 31 грудня 2019 року до Арабської Республіки Єгипет без дозволу матері дитини ОСОБА_1 .

      Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,  в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не звернув уваги на відсутність у справі доказів про те, що позивач звертався до неї із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон із зазначенням країни, до якої має виїхати дитину та термін перебування у цій країні. У матеріалах справи відсутні докази направлення їй позивачем відповідної заяви, а тому права позивача не є порушеними. Вона не оспорює права позивача на спілкування з сином та проведення з ним спільного відпочинку. Суд не врахував, що син сам не бажає їхати з батьком, оскільки останній ввів його в оману говорив сину, що вони поїдуть на відпочинок удвох, а насправді він збирається їхати із своєю цивільною дружиною.

      Також посилається на те, що період відпочінку припадає на навчальний період, а подані позивачем документи є неналежними та подані з порушенням, встановленого процесуального порядку і направлені відповідачу на невірну адресу.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що апелянт надає неправдиву інформацію про своє місце проживання. Місцем проживання зазначає-будинок, який не введений в експлуатацію, а відтак вся поштова кореспонденція, направлена за адресою, вказаною відповідачкою повертається без вручення. Рішенням суду місце проживання дитини не визначалося, син залишився проживати з матір`ю, хоча за висновком органу опіки і піклування доцільніше сину проживати з батьком. Вважає доводи апеляційної скарги про те, що між цивільною дружиною та неповнолітнім ОСОБА_4 відбувся конфлікт є необгрунтованими та не відповідають обставинам справи та доказами не підтверджені. Відповідач чинить перешкоди батьку у спілкуванні з сином, відмовляється надати рахунок, на який би відповідач перераховував кошти на утримання дитини, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Крім того вказує, що в апеляційній скарзі не зазначено жодного порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
            Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
         Судом перщої інстанції встановлено, що з 30.08.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

    Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2017 шлюб між сторонами розірвано.

     Після розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати з матір`ю.
       З позовної заяви вбачається, що позивач має бажання і фінансову можливість забезпечити сину відпочинок та оздоровлення на закордонному курорті.

       Позивач 12.06.2019 року забронював у туристичній агенції «Ананас Тревел» туристичні послуги на дві особи - себе та сина, а саме: відпочинок у Арабській Республіці Єгипет у готелі в період з 22.12.2019 року по 29.12.2019 року, авіаквитки, страхування, трансфер, вартістю 32 285,00 грн. та надав документи на підтвердження цих обставин.
      Відповідач не надала будь - яких доказів про те, як вона організувала літній відпочинок сина.
       З матеріалів справи вбачається, що у 2018 році позивач також придбав ваучер на відпочинок у Єгипті та квитки на літак, проте відповідач не надала дозвіл на виїзд дитини.

      Матеріали справи містять документи як про країну, у яку позивач просить надати дозвіл на виїзд сина, так і про період перебування у цій країні. За відсутності спору відповідач мала достатньо часу для надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина за межі України, проте таких дій не вчинила.
       Не надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за межі України разом з батьком позбавляє неповнолітнього ОСОБА_4 можливості провести відпочинок на морі та оздоровитися.

       Задовольняючи позов,суд виходив з того, що виїзд дитини на оздоровлення та відпочинок за межі України відповідає інтересам дитини, а ненадання такого дозволу з боку матері порушує права позивача.
      Такий висновок суду відповідає обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
       Згідно з ч. 7, 8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.     
      Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

    Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

       Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до пункту 3 цих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

        Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16- річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.
За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку.

        Позивач просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Арабської Республіки Єгипет  неповнолітнього сина у період з 01.12.2019 року до 31.12.2019 року, вказуючи на те, що ним здійснено раннє бронювання виїзду. 

      Про підтвердження вказаного туру з 22.12.2019 року по 29.12.2019 року позивач надав необхідні документи.

      Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, якій відповідають за неї за законом.    
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні  опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

       Наведеними нормами закріплений основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини при вирішенні сімейних спорів.

       Не надання відповідачкою дозволу на виїзд дитини за межі України разом з батьком позбавляє неповнолітнього ОСОБА_4 можливості провести відпочинок на морі та оздоровитися.     

      Відповідач не надала будь - яких доказів про те, як вона організувала літній відпочинок сина. Вказуючи на те, що син сам не бажає їхати на відпочинок з батьком відповідач також не надала будь - яких доказів, які б підтверджували такі доводи.
З матеріалів справи вбачається, що у 2018 році позивач також придбав ваучер на відпочинок у Єгипті та квитки на літак, проте відповідач не надала дозвіл на виїзд дитини, а також не надала дозвіл у 2019 році на відпочинок у Турецькій Республіці.

       Відтак доводи апеляційної скарги про те, що права позивача не порушені та, у разі, якщо б він до неї звернувся із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за межі України, вона б добровільно надала такий дозвіл не відповідають дійсності.

        Матеріали справи містять документи як про країну, у яку позивач просить надати дозвіл на виїзд сина, так і про період перебування у цій країні. За відсутності спору відповідач мала достатньо часу для надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина за межі України, проте таких дій не вчинила.

       Сам видпочинок припадає на період зимових каникул, які тривають з 23 грудня по 07 січня.
Наданих позивачем документів достатньо для перетину кордону та перебування у відвідуваній країні. 

      За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержання норм матеріального та процесуального законодавства і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, - 
 
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
 Рішення Дарницького районного суду Київської області від 11 липня 2019 року залишити без змін.

        Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач                                                      В.В. Гуль

            Судді                                                                        Л.П. Сушко

                                                                                               О.І. Сліпченко