Номер провадження: 22-ц/813/2305/20 
Номер справи місцевого суду: 2/1522/9648/11
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2020 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,- 

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 25% частини у усіх видів заробітку щомісячно. При цьому посилалась на те, що з відповідачем мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 24.05.2011р. сторони розлучились. Проте, відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, її життям не цікавиться, у зв`язку з чим вона просить стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки.           

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року позовні вимоги  ОСОБА_2  було задоволено.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що обов`язок по утриманню дитини у батьків є рівним, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 21 травня 2019 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року, відповідно до якої апелянт просить – зазначене рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, судом під час розгляду справи було допущено порушення норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було досліджено ряд фактів, що мають інстотне значення для вирішення справи. Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що на утриманні відповідача, на момент прийняття рішення була ще одна його неповнолітня донька та батько, що має статус інваліда та є непрацездатною особою. 
02 вересня 2019 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , відповідно до якого остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
При цьому посилаючись на те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обовязків відносно доньки.
Також позивач вказує, що відповідач намагається ввести суд в оману щодо неповідомлення його про судові засідання та про наявність рішення щодо стягнення аліментів.
ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що відповідачем до суду не надано жодних доказів що на його утриманні знаходяться інші особи. 
Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів було залишено без руху.
Ухвалою Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Кравця Ю.І. від 30.07.2019 року було відкрито провадження за апеляційною скаргою апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначено порядок розгляду справи у відповідності до ст. 369 ЦПК України.
Розпорядженням № 5415 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В. 
27 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О. В. та призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Зазначеним вимогам судове рішення районного суду відповідає в повній мірі.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2011 року (справа №2-7512/11) було розірвано (а. с. 8)
У сторін є спільна дитина –донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 18.06.2008р. (а. с.7)
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2012 року постановлено стягувати з відповідача аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частин усіх видів заробітку, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 21.07.2011 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд першої інстанції, вирішуючи спір і задовольняючи позов про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини  виходив з того, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу у визначеному розмірі.
Колегія повністю погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
На підставі ст. 180 СК України, батьки несуть рівний обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (ст. 183 СК України) і (або) у твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) за вибором того з батьків, разом з ким проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів суд ураховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).
При цьому, підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.
Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо виконання обов`язку утримувати дитину, відсутність домовленості має наслідком стягнення аліментів за рішенням суду шляхом присудження аліментів у частці від заробітку (доходу) батька, визначеній судом з урахуванням обставин, передбачених частиною 1 статтею 182 СК України.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Так, основним доводом апеляційної скарги є те, що на утриманні відповідача, на момент прийняття рішення була ще одна його неповнолітня донька та батько, що має статус інваліда та є непрацездатною особою. 
На підтвердження вказаних обставин відповідачем надано копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2006 року відповідно до якого ОСОБА_1 визнано батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 82-83). та копію пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_1 відповідно до якого ОСОБА_5 (батько відповідача) є пенсіонером та отримує пенію за віком у розмірі 9000 гривень.
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані особи знаходяться на утриманні відповідача.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано відсутність можливості скаржника утримувати дитину, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони були предметом розгляду справи у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, зводяться до переоцінки доказів по справі через призьму власних інтересів. Крім того, доказів про неможливість ОСОБА_1 , сплати аліментів у визначеному судом розмірі, матеріали справи не містять.
Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення скаржником не надано.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником банку норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.
Наведені у апеляційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СУД з прав людини оцінює «розумність» тривалості провадження з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника (див., серед інших джерел, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], заява № 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII). Українські справи: «Світлана Науменко проти України», рішення від 09 листопада 2004 року; «Меріт проти України», рішення від 30.03.2004 року; «Єфименко проти України», рішення від 18 липня 2006 року, «Івань та інші проти України», рішення від 12 січня 2017 року, п.п.7, 8; «Аніфер проти України», рішення від 26 липня 2018 року п.6, та інші.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст судового рішення складено 16 квітня 2020 року.

Головуючий:                                                                                О. В. Князюк

Судді:                                                                   С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе