Ухвала
Іменем України
 
17 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/183/18
провадження № 61-4389ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Проца Віктора Степановича, заінтересована особа - Моторне (транспортне) страхове бюро України,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною скаргою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати неправомірними дії державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Державний виконавець) Проца В. С. та скасувати постанову від 01 грудня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 55280871.
 
Скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що Державним виконавцем у порушення Закону України «Про виконавче провадження» після спливу трьох років з часу набрання рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 червня 2011 року законної сили відкрито виконавче провадження щодо стягнення з нього на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 25 500 грн страхового відшкодування. Стягувач пропустив строк звернення виконавчого листа до виконання, а дії Державного виконавця, який вчинив процесуальну дію щодо відкриття виконавчого провадження, суперечать пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки статтею 12 вказаного Закону передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Крім того, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 352,40 грн судового збору.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що дії Державного виконавця є правомірними і не можуть бути визнані протиправними лише з формальних міркувань заявника. Будь-яких доказів, які вказували б на порушення Державним виконавцем чинного законодавства і прав стягувача як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду не встановлено. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року (повний текст якої складено 29 січня 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеної скарги є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
05 березня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що виконавче провадження № 55280871 щодо стягнення з нього на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 25 500 грн страхового відшкодування відкрите з порушення вимог чинного законодавства. 01 грудня 2017 року минуло 6 років і 6 днів з дня набрання чинності виконавчим листом № 2-605/11. Державний виконавець порушив його права як учасника виконавчого провадження, оскільки про відкриття виконавчого провадження за попередні періоди (до 01 грудня 2017 року)  і повернення виконавчого листа стягувачу йому нічого не було відомо. Державний виконавець незаконно закривав і відновлював виконавче провадження з метою поновлення строків для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Державний виконавець відкрив виконавче провадження на підставі простроченого виконавчого листа, хоча стягувач не звертався до суду з метою поновлення строку для його пред`явлення. Місцевий суд незаконно стягнув з нього судовий збір за подання скарги в сумі 352,40 грн, оскільки він звільнений від слати судового збору.
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 1291 Конституції України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 477 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
 
Судами встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 червня 2011 року у справі № 2-605/11 позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 25 500 грн понесених витрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
24 листопада 2011 року Дарницький районний суд міста Києва на підставі рішення цього суду від 14 червня 2011 року видав виконавчий лист № 2-605/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 25 500 грн.
 
Постановою Державного виконавця від 14 грудня 2011 року відкрито виконавче провадження № 55280871 з виконання виконавчого листа № 2-605/11.  Постановою Державного виконавця від 14 травня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника джерел доходів.
 
В подальшому Державним виконавцем за зверненням стягувача було вдруге відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від  24  листопада 2011 року № 2-605/11, за наслідками виконання якого 18 лютого 2016 року виконавчий лист було знову повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. 
 
22 листопада 2017 року стягувач повторно звернувся до Державного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження. Постановою Державного виконавця від 01 грудня 2017  року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-605/11.
 
Після неодноразового пред`явлення виконавчого листа № 2-605/11 до виконання у 2011, 2014, 2016 роках перебіг строку такого пред`явлення неодноразово переривався. 
 
Зі змісту постанов Державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу вбачається, що виконавчий лист № 2-605/11 постановою від 14 травня 2014 року повернуто на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а постановою від 18 лютого 2016 року - на підставі пункту 2 частини першої статті 47 цього Закону.
 
Відповідно до пунктів 2 і 5 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» в редакцій, чинній на час винесення державним виконавцем постанов про повернення виконавчого документа стягувачу, виконавчий документ,  на підставі якого відкрито виконавче провадження,  за  яким  виконання  не  здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє  майно,  на  яке  може  бути  звернуто стягнення,  а  здійснені  державним виконавцем відповідно до цього Закону   заходи    щодо    розшуку    такого    майна    виявилися безрезультатними; у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити  особу боржника,  з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи   (крім   випадків,   коли  виконанню підлягають  виконавчі документи про стягнення аліментів,  відшкодування шкоди,  завданої каліцтвом  чи  іншим  ушкодженням  здоров`я,  у  зв`язку з втратою годувальника,  а також виконавчі документи про відібрання  дитини, за  якими  мають  бути  стягнуті  кошти  чи  інше  майно,  та інші виконавчі документи,  що можуть бути  виконані  за  безпосередньої участі боржника).
 
Згідно з пунктом 1 частини першої та частиною другою статті 23  Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» в редакцій, чинній на час вчинення процесуальних дій Державним виконавцем, строки пред`явлення виконавчого документа до  виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
 
Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Встановивши, що в межах встановленого законом строку стягувач пред`явив виконавчий лист до виконання і після його повернення Державним виконавцем повторно пред`являв його до виконання в межах строків, встановлених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про правомірність дій Державного виконавця і відсутність підстав для задоволення скарги.
 
Доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував, і не свідчать про порушення судами норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягають окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року та про звільнення його від сплати судового збору.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Проца Віктора Степановича, заінтересована особа - Моторне (транспортне) страхове бюро України.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов