ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року	Львів	Справа № 140/3386/19 пров. № А/857/1602/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Іщук Л.П., Кухтея Р.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові  апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 21 грудня 2019 року (рішення ухвалене в м. Луцьк, судом під головуванням судді Ковальчук В.Д., дату складання повного тексту рішення судом не зазначено) у справі № 140/3386/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), суд-
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з  позовною заявою, якою просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску в сумі 7974,14 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду  від 21 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Волинській області від 06 лютого 2019 року №Ф-7935-55.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що відповідачем направлялась вимога про сплату боргу, однак така вимога повернулася на адресу контролюючого органу у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Відповідно до п.42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику). Крім того, вказує. що позивач звертався до суду з позовною заявою про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) без зазначення будь-якого номеру та дати цієї вимоги. В свою чергу, суд першої інстанції скасовує вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2019 року №Ф-7935-55  в сумі 7984,96 грн, яка практично не оскаржується позивачем у позовній заяві, чим вийшов за межі позовних вимог. 
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року статтю 195 КАС України після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: "4. Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України".
На виконання вимог приведеного закону Восьмим апеляційним адміністративним судом (на період  вжитих Урядом України карантинних заходів) забезпечено доступ сторін та учасників справи до суду,  в тому числі і  шляхом проведення судового засідання в порядку  відеоконференції (згідно ч.4 ст. 195 КАС України) зі всіма учасниками справи, які виявили таке бажання та повідомили про нього суд. Окрім того, судом забезпечено  можливість надіслання  на адресу суду   процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами як поштового так і електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції   у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для  сторін та учасників справи   доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та надіслання до суду апеляційної інстанції  необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі  для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги. 
Таким чином, у сторін була процесуальна можливість прийняти участь у розгляді даної справи шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та висловлення своєї позиції як в усній так і у письмовій формі, шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду. Проте,   сторони та учасники справи не зважаючи на широкий обсяг прав,  наданих їм щодо забезпечення процесуальні можливості доступу до суду  такими правами не скористалися  без поважних причин.
З огляду на приведені обставини справи, колегія суддів вважає, що чергове відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до безпідставного затягування  розгляду справи,  порушення  права  на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції  та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційних скарг.
Відтак, розгляд апеляційної скарги здійснюється судом  з урахуванням наявних матеріалів справи, пояснень  представників сторін, як усних так і письмових та  додаткових доказів наявних у матеріалах справи та таких, що  надійшли  на адресу суду від сторін та учасників засобами як засобами поштового так і  електронного зв`язку.  
З огляду на обставини щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду  апеляційної скарги  та положення  ст. 311 КАС України колегія суддів, вважає за можливе здійснити розгляд  апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 13.03.2006 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується копіями виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 384731 та свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 258899 (а.с.22-25).
Позивач взятий на облік у Луцькій об`єднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Волинській області як платник податків 14.03.2006 року, про що свідчить копія відповідної довідки контролюючого органу від 14.03.2006 року №476 (а.с.26). 
ОСОБА_1 з 01 січня 2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування за ставкою єдиного податку 5 групи 3, видом діяльності якого є: 69.10 діяльність у сфері права, що підтверджується копією свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_1 від 24 травня 2012 року (а.с.27). 
Позивачем, як фізичною особою-підприємцем, самостійно нараховано та сплачено єдиний соціальний внесок за період з грудня 2016 року по вересень 2019 року, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (а.с.28-61).
Окрім зазначеного, судом встановлено, що  позивач відноситься до осіб які провадить незалежну професійну діяльність (адвокат).
На підставі даних інтегрованої картки платника податків (а.с.87-88) станом на 31.01.2019 року за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 7984,96 грн.
На підставі чого відповідачем сформувало та надіслало позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 лютого 2019 року   №Ф-7935-55, відповідно до якої у позивача, як фізичної особи, заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 7984,96 грн., яка виникла станом на 31 січня 2019 року (а.с.86).

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що  позивач ОСОБА_1 , перебуваючи на податковому обліку як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, повинен перебувати на податковому обліку як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності та вести єдиний податковий облік та сплату податків саме як фізична особа-підприємець 3 групи єдиного податку із зареєстрованим видом діяльності (діяльність у сфері права). Відтак, позивач, перебуваючи одночасно на обліку як фізична особа-підприємець та як самозайнята особа (адвокат), єдиний соціальний внесок має сплачувати один раз, а не в подвійному розмірі. Вказує, що у рішенні від 02.09.2019 року по справі № 520/3939/19, яка розглянута Верховним Судом як зразкова, суд дійшов висновку, що взяття контролюючим органом   на облік особи як платника єдиного внеску - фізичної особи-підприємця (п. 4 ч. 1  ст. 4 Закону № 2464) та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений          Законом          і підзаконними нормативно-правовими актами.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до пп.    14.1.226    п.    14.1    ст.    14 Податкового кодексу України    (далі -    ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно із п. 2 ч. 1    статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»    адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Аналізуючи вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції зазначає, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється    ст. 178 ПК України, за умов, якщо така особа не є найманим працівником та не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.
Статтею 178 ПК України    передбачено, що особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із    статтею 65 цього Кодексу. Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом    167.1    статті    167    цього    Кодексу.
Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1    ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  (далі - Закон № 2464-VI)    платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно п. 2 ч. 1  ст.    Закону № 2464-VI,    єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі    єдиний внесок) визначено як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином,  Законом № 2464-VI, розмежовано платників єдиного внеску на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що    Закон № 2464-VI    не визначає такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач є фізичною особою-підприємцем, з 01.01.2012 платником єдиного податку, який обрав спрощену систему оподаткування група 3, що підтверджується свідоцтвом Серія НОМЕР_1 , тобто є платником єдиного внеску в розумінні пункту 4 частини першої    статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Згідно з ч. 3     ст. 5 Закону № 2464-VI     взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України ”Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань”, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1 до Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників, затвердженого     наказом Міністерства фінансів України № 116 від 24.11.2014.
Суд зауважує, що оскільки позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець згідно з Законом України ”Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань”, до неї не можуть застосовуватись положення ч. 3     ст. 5 Закону № 2464-VI. Зазначені висновки суду підтверджуються також положеннями п. 2 ч. 1     ст. 7 Закону № 2464-VI, відповідно до яких єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пп. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1     ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Таким чином, позивач перебуваючи на податковому обліку як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, повинен перебувати на податковому обліку як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності та вести єдиний податковий облік та сплату податків саме як фізична особа-підприємець 3 групи єдиного податку із зареєстрованим видом діяльності (діяльність у сфері права).
Відтак, позивач, перебуваючи одночасно на обліку як фізична особа-підприємець та як самозайнята особа (адвокат), єдиний соціальний внесок має сплачувати один раз, а не в подвійному розмірі.
У рішенні від 02.09.2019 року по справі № 520/3939/19, яка розглянута Верховним Судом як зразкова, суд дійшов висновку, що взяття контролюючим органом          на облік особи як платника єдиного внеску - фізичної особи-підприємця (п. 4 ч. 1          ст. 4 Закону № 2464) та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений          Законом          і підзаконними нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 2   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірності оскаржуваної вимоги, що є підставою для визнання її протиправною та скасування.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо строку звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, то з наданих до суду доказів вбачається, що позивач вимогу про сплату єдиного внеску не отримував, про наявність боргу по сплаті єдиного внеску дізнався лише з відповіді відповідача від 30.10.2019 року на адвокатський запит.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на п. 42.2 ст. 42 ПК України щодо невручення оскаржуваної вимоги з причин, які не залежали від волі відповідача не спростовують обставин того, що позивач не був обізнаний в установленому порядку про наявність оскаржуваної вимоги. 
Відтак, причини через які позивач оскаржив вимогу про сплату єдиного внеску від 06.02.2019 року лише 19.11.2019 року суд апеляційної інстанції визнає поважними, а тому процесуальний  строк звернення до суду з позовною заявою про оскарження вимоги про сплату єдиного внеску від 06.02.2019 року підлягає поновленню. 
Щодо доводів апеляційної скарги про скасування судом вимоги про сплату єдиного внеску №Ф-7935-55 від 06.02.2019 року, то колегія суддів зазначає, що із змісту позовної заяви слідує, що на момент звернення позивача до суду з позовною заявою йому не було відомо дати складання вимоги про сплату єдиного внеску  у зв`язку з чим позивач просив суд витребувати від відповідача таку вимогу, за якою значиться борг в сумі 7974,14 грн та визнати її протиправною і скасувати. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року витребувано від відповідача зазначену вимогу.
За наслідком виконання вказаної ухвали суду відповідачем надано суду вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7935-55 від 06.02.2019 року за єдиним внеском (а.с.86).
За наведених обставин справи судом здійснено розгляд адміністративної справи відповідно до позовних вимог позивача з урахуванням обставин справи стосовно необізнаності позивача щодо номеру та дати складання вимоги про сплату боргу (недоїмки) на дату подання позовної заяви. 
Окрім того, відповідно до вимог  ч. 2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, з метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд першої інстанції на підставі частини другої  статті 9 КАС України  дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції на підставі ч. 2  ст. 9 КАС України  дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог, у зв`язку з чим визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 лютого 2019 року №Ф-7935-55.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування   відсутні.
Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,                                    
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 21 грудня 2019 року у справі № 140/3386/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Р. В. Кухтей  	
Повне судове рішення складено 30 квітня 2020 року.