Справа № 351/1580/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/503/20 
Головуючий у 1 інстанції Калиновський  М. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.
за участю секретаря        Капущак С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду, ухвалене суддею Калиновським М.М. 27 січня 2020 року в м. Снятин, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,
в с т а н о в и в:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
Свій позов мотивував тим, що на праві приватної власності його батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала житлова квартира АДРЕСА_1 .
Після його смерті спадкоємцями першої черги за законом став позивач та його рідна сестра ОСОБА_4 , яка на даний час проживає за межами України.
ОСОБА_1 у шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак, його було повідомлено, що батько склав заповіт, посвідчений секретарем Устянської сільської ради, на користь іншої особи. На його звернення в Устянській сільській раді йому було надано копію вказаного заповіту, посвідченого 30.11.2012 року.
Вважає даний заповіт недійсним, оскільки волевиявлення його батька не було вільним та не відповідало його волі, оскільки на момент складання заповіту він протягом 20 років лікувався у психіатричному відділі Снятинської ЦРЛ з діагнозом розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, а тому під час складання заповіту міг не усвідомлювати значення своїх дій.
Просив визнати заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 30.11.2012 року секретарем Устянської сільської ради, недійсним.
Рішенням Снятинського районного суду від 27 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права з огляду на наступне.
Зазначає, що з поданих ним документів вбачається, що його батько ОСОБА_3 39 років зловживав алкоголем, багаторазово проходив стаціонарне лікування у психіатричній лікарні з приводу поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, вираженої парціальної деменції. Даний факт підтверджено і судово-психіатричною експертизою. На час складення заповіту місце проживання заповідача було невідоме.
Вважає, що наведене свідчить про те, що захворювання значно впливало на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати свої дії та керувати ними, але даний факт суд залишив поза увагою.
При проведенні судової посмертної психіатричної експертизи експертом неодноразово направлялися запити до суду про витребування додаткових медичних документів щодо лікування ОСОБА_3 в психіатричній лікарні до 2012 року, однак лікуючим лікарем не було надано медичної карти та інших медичних документів про психічний стан його батька, вказано, що медична документація отримала пошкодження при затопленні архіву і тому її неможливо надати для проведення експертизи. Вважає, що лікарем навмисно не додані медичні документи, наслідком чого є неповне проведення експертизи без встановлення можливості усвідомлення ОСОБА_3 своїх дій.
Крім того, на його думку, в судовому рішенні не повно відображено покази свідків.
Так, свідок ОСОБА_5 вказував на те, що йому відомо, що ОСОБА_3 зловживав алкогольними напоями, вчиняв насильство щодо своїх дітей та дружини, періодично лікувався в психіатричній лікарні. В квартирі по АДРЕСА_2 проживав до 1993 року, пізніше переїхав і проживав в ОСОБА_6 , з квартири його ніхто не виганяв.
Свідок ОСОБА_7 вказувала, що вона приходила як сімейний лікар по місцю проживання ОСОБА_3 з приводу його проблем зі здоров`ям. Чи страждав ОСОБА_3 психічними захворюваннями їй невідомо, оскільки по його стану неможливо було це визначити. Однак апелянт вважає, що дані покази слід поставити під сумнів, оскільки до 2016 року взагалі не було сімейних лікарів.
Свідки зі сторони відповідача вказували, що заповідач проживав у будинку свого брата ОСОБА_1 , що не відповідає дійсності, оскільки він практично з 2010 року проходив лікування у психіатричних закладах стаціонарно і не міг проживати у свого брата.
Свідок ОСОБА_8 вказувала на те, що ОСОБА_3 проживав в с. Устя, страждав на психічні захворювання, лікувався у психіатричних лікарнях. Однак вважає, що дані свідчення також можна поставити під сумнів, оскільки вказаний свідок проживає в іншому селі.
Також зазначає, що судом не було досліджено письмові докази по справі, не оголошено матеріалів справи.
Більше того, відсутні докази повноважень секретаря Устянської сільської ради на посвідчення заповітів, а в заповіті вказано, що його посвідчено на дому, але не вказано за якою адресою.
З огляду на наведене вважає, що при складанні заповіту не дотримано вимог законодавства, а також, що ним доведено, що на момент складання заповіту його батько страждав психічними захворюваннями і не міг чітко висловлювати свою волю.
Просить скасувати рішення Снятинського районного суду від 27 січня 2020 року та постановити нове, яким позов задовольнити.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.
Відповідач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Устя Снятинського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією повторного Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15.04.2016 року (т. 1, а.с. 4).
Після його смерті відкрилася спадщина, спадкоємцем якої за заповітом, посвідченим 30.11.2012 року секретарем Устянської сільської ради ОСОБА_9 , є ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 5).
Встановлено також, що 08.07.2016 року ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_10 ) подала до нотаріальної контори Снятинського нотаріального округу заяву, в якій вказала, що вона приймає спадщину, яка відкрилась після смерті батька; крім неї спадкоємцем першої черги являється також ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 28).
Як вбачається із супровідного листа відділу внутрішніх справ Снятинського РВВС від 24.12.1977 року, ОСОБА_3 23.12.1977 року був направлений у Джурівську лікарню для проходження курсу лікування алкоголізму (т. 1, а.с. 101).
Рішенням Нарсуду Снятинського району від 02.05.1983 року було змінено умови договору найму житлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_3 , виділено в користування ОСОБА_3 окрему кімнату площею 10,08 кв.м., а за ОСОБА_11 та за малолітніми дітьми залишено кімнати розміром 12,30 кв.м. та 17,31 кв.м.; кухню, ванну, коридор і вбиральню залишено у спільному користуванні (т. 1, а.с. 181).
Із копії довідки Снятинського РВВС №2420 від 11.05.1983 року та копії Виписки з протоколу спільного засідання ради громадськості і секції по роботі з м/л і батьками МНОМ м. Снятин від 27.04.1983 року вбачається, що ОСОБА_3 числився на обліку в інспекції в справах неповнолітніх Снятинського РВВС із 31.12.1982 року за зловживання спиртними напоями та злісне ухилення від виховання дітей, та на обліку в наркологічному кабінеті. Також ОСОБА_3 було оголошено попередження у зв`язку із зловживанням спиртним, постійні бійки і скандали в сім`ї та негативний вплив на поведінку своїх дітей. Зазначено, що у випадку невиправлення ним своєї поведінки буде вирішуватися питання про направлення його на примусове лікування від алкоголізму (т. 1, а.с. 46, 47).
Відповідно до копії відповіді начальника Снятинського РВВС від 12.05.1983 року №к-21 ОСОБА_3 07.05.1983 року добровільно направлений на лікування алкоголізму в Джурське наркологічне відділення (т. 1, а.с. 180).
Згідно копії Свідоцтва про право власності на житло від 05.12.1996 року та копії технічного паспорту від 10.09.1996 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належала 1/4 частина квартири, що знаходиться по АДРЕСА_4 ) (т. 1, а.с. 25-27).
Згідно виконавчого листа від 06.12.2002 року, виданого по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_12 про вселення в квартиру та усунення перешкод в користуванні майном, ОСОБА_3 було вселено в 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_12 не чинити йому перешкод у користуванні жилим приміщенням та майном (т. 1, а.с. 22).
Рішенням Снятинського районного суду від 14.07.2003 року по справі №2-856/2003 року з ОСОБА_1 вирішено стягувати аліменти на утримання ОСОБА_3 в сумі 10 грн. щомісячно (т. 1, а.с. 179).
Із копії виконавчого листа по справі №351/1409/15-ц вбачається, що ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 про стягнення аліментів, який задоволено та вирішено стягувати з відповідачів на його користь аліменти в твердій грошовій сумі по 250,00 грн. щомісячно з кожного (т. 1, а.с. 23).
Згідно копії Виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 перебував на лікуванні з 14.10.2011 року по 12.11.2011 року; з 14.01.2012 року по 13.04.2012 року, з 31.12.2012 року по 19.02.2013 року, з 20.02.2013 року по 04.04.2013 року, з 05.11.2013 року по 12.12.2013 року, з 02.01.2014 року по 03.03.2014 року, з 11.03.2014 року по 18.04.2014 року, з 18.05.2015 року по 18.06.2015 року з діагнозом: розлад психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Деменція внаслідок алкоголю (т. 1, а.с. 7, 153).
Із відповіді на запит адвоката Єрмошенка М.І. №827/01-17 від 01.11.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 знаходився на обліку у лікаря-психіатра поліклінічного відділення Снятинської ЦРЛ з 14.01.2015 року (т. 1, а.с. 21).
Відповідно до Довідки Поліклінічного відділення Снятинської центральної районної лікарні Івано-Франківської області №54 від 26.01.2018 року за час перебування на посаді лікаря-нарколога ОСОБА_13 з лютого 2008 року медичної документації в наркологічному кабінеті та інформації щодо перебування ОСОБА_3 на обліку по даний період часу немає (т. 1, а.с. 112).
Згідно копії листа Снятинської ЦРЛ від 10.05.2019 року №18/01-22 амбулаторна карта хворого ОСОБА_3 знаходиться у Снятинському районному суді, а тому інформації про стан хворого в психіатричному кабінеті немає. Стан хворого описаний у виписці №2127/15, де він лікувався стаціонарно (т. 1, а.с. 190).
Відповідно до копії Виписки СМКВ ОПНЛ №3 із медичної карти стаціонарного хворого від 05.01.2016 року №2127/15 у ОСОБА_3 встановлено діагноз: поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, виражена парціальна деменція; супутній діагноз: пневмосклероз, хронічний не обструктивний бронхіт, антеросклеротичний кардіосклероз, полінейропатія з порушенням ходи і статики (т. 1, а.с. 154).
17.04.2018 року ухвалою Снятинського районного суду за клопотанням позивача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи хворів ОСОБА_3 розладами психіки чи поведінки внаслідок вживання алкоголю?; чи усвідомлював ОСОБА_3 значення своїх дій на момент складання заповіту на користь ОСОБА_2 .? Проведення експертизи доручено експертам Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3 (т. 1, а.с. 124).
Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №310/2018 від 31.12.2018 року, складеного на виконання ухвали суду експертом ОПНЛ №3 ОСОБА_14 , ОСОБА_3 страждав розладами психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдромом залежності (хронічним алкоголізмом), що згідно МКХ-10 F10,2. Чи усвідомлював значення своїх дій ОСОБА_3 на момент складання заповіту на користь ОСОБА_2 не представляється можливим у зв`язку з відсутністю достатніх даних про психічний стан останнього в період часу, що цікавить суд (т. 1, а.с. 138-143).
Із показів допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_9 , яка працювала секретарем Устянської сільської ради в 2006-2015 роках, вбачається, що у 2012 році до сільської ради зателефонував брат ОСОБА_3 та повідомив, що останній бажає бачити працівника сільської ради, оскільки через хворобу не може прийти сам. Прийшовши до господарства, в якому проживав ОСОБА_3 , останній сказав їй, що хоче скласти заповіт. Тоді вона взяла в сільській раді бланк заповіту та у присутності двох свідків: ОСОБА_15 та ОСОБА_16 посвідчила заповіт, який пізніше був зареєстрований в книзі обліку нотаріальних дій. Зазначила, що спадкодавець добровільно, при повній свідомості складав заповіт, який був ним прочитаний та особисто підписаний.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , яка являється матір`ю відповідача, зазначила, що з 2010 року по день смерті ОСОБА_3 проживав разом із ними у господарстві її чоловіка, який є братом померлого. Останній добровільно складав заповіт і підписував його. Вона з чоловіком здійснювали догляд за ним, проводили його поховання. Позивач допомоги на утримання покійного батька не надавав.
Згідно показів свідка ОСОБА_18 , яка була дільничним лікарем у с. Устя в 2012 році, ОСОБА_3 у цей час проживав у житловому будинку свого брата в АДРЕСА_5 . АДРЕСА_6 району АДРЕСА_7 АДРЕСА_8 зазначила, що приходила до даного будинку та надавала медичну допомогу ОСОБА_3 , зокрема, у зв`язку з загальними захворюваннями. Вказала, що померлий ОСОБА_3 був при повній свідомості, у нього психічних розладів не було.
Із показів свідка ОСОБА_19 , який працює лікарем в Снятинській ЦРЛ, вбачається, що померлий ОСОБА_3 мав певні психічні розлади та неодноразово проходив лікування у медичному закладі. Хворого провідували його брат та дружина останнього.
Свідки ОСОБА_5 , який був сусідом позивача, та свідок ОСОБА_20 , яка являється сестрою дружини ОСОБА_3 , вказали, що ОСОБА_3 проживав у квартирі АДРЕСА_1 на початку 1990-х років, зловживав алкоголем та лікувався в психіатричній лікарні. З 2010 року вони його не бачили.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам законодавства по формі та змісту, а сам правочин відповідає волі спадкодавця та направлений на реалізацію його права власності в частині розпорядження належним йому майном, оскільки був підписаний з доброї волі за власним бажанням та з власної ініціативи власноручно спадкодавцем.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Згідно ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.
Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16.
Під час розгляду даної справи з метою встановлення психічного стану заповідача на момент складення заповіту судом першої інстанції було призначено судово-психіатричну експертизу.
З Висновку судово-психіатричного експерта №310/2018 від 31.12.2018 року, вбачається, що ОСОБА_3 страждав розладами психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдромом залежності (хронічним алкоголізмом), що згідно МКХ-10 F10,2. Однак, чи усвідомлював значення своїх дій ОСОБА_3 на момент складання заповіту на користь ОСОБА_2 не представляється можливим у зв`язку з відсутністю достатніх даних про психічний стан останнього у вказаний період часу (т. 1, а.с. 138-143).
Таким чином, позивачем не доведено абсолютну неспроможність ОСОБА_3 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому заповіт не можна визнати недійсним.
Клопотання про призначення повторної судової експертизи позивач в суді апеляційної інстанцій не заявляв.
Крім того, відповідно до статті 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається недійсним.
Разом з тим, як повну неспроможність заповідача у момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій і керувати ними, так і застосування фізичного та/або психічного тиску на спадкодавця, що впливали на волю заповідача, із наданих доказів судом не встановлено.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що твердження в апеляційній скарзі про неврахування судом першої інстанції перебування померлого на лікуванні в психіатричному закладі, що свідчить про те, що вказане захворювання впливало на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, не спростовує висновків суду, оскільки зазначена обставина врахована при проведенні експертизи, а інших доказів, що існуючі в той час порушення психічної діяльності істотно впливали на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними при складенні заповіту, суду не подано.
Доводи апеляційної скарги щодо неповноти проведення експертизи (не встановлено можливості усвідомлення ОСОБА_3 своїх дій), оскільки при проведенні судової посмертної психіатричної експертизи експертом неодноразово направлялися запити до суду про витребування додаткових медичних документів щодо лікування ОСОБА_3 в психіатричній лікарні до 2012 року, але лікуючим лікарем навмисно не було надано медичної карти та інших медичних документів про психічний стан ОСОБА_3 спростовуються наступним.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Снятинського районного суду від 25.11.2016 року було призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3 (вул. Медична, 15, м. Івано-Франківськ) та на вирішення якої поставлено наступні запитання: «В якому фізіологічно-психіатричному стані перебував хворий ОСОБА_3 на момент складання заповіту ІНФОРМАЦІЯ_2 ?»; «Чи усвідомлював ОСОБА_3 значення своїх дій та чи міг в повній мірі керувати ними на момент складання заповіту 30.11.2012 року?» (т. 1, а.с. 53).
12.10.2017 року Обласною психоневрологічною лікарнею №3 було повернуто копію ухвали суду від 25.11.2016 року без виконання у зв`язку з ненаданням експертам медичної документації необхідної для проведення експертизи (т. 1, а.с. 87).
Ухвалою Снятинського районного суду від 11.01.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування медичних документів. Витребувано з Снятинської ЦРЛ наступні медичні документи: медичну карту амбулаторного хворого психоневрологічного кабінету Снятинської ЦРЛ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , медичну карту амбулаторного хворого наркологічного кабінету Снятинської ЦРЛ Кейвана В.М.; медичні карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 ; медичні картки амбулаторного хворого територіальної поліклініки ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 105).
Ухвалою Снятинського районного суду від 17.04.2018 року задоволено клопотання позивача про призначення судово-психіатричної експертизи. Призначено по справі за судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: «Чи хворів ОСОБА_3 розладами психіки чи поведінки внаслідок вживання алкоголю?» «Чи усвідомлював значення своїх дій ОСОБА_3 на момент складання заповіту на користь ОСОБА_2 » Проведення експертизи доручено експертам Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3 (вул. Медична, 15 м. Івано-Франківськ) (т. 1, а.с. 124).
З листів Снятинської ЦРЛ №49/01-17 від 29.01.2018 року та №410/01-17 від 24.07.2018 року вбачається, що надати медичні карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 не є можливим, оскільки вони зазнали значних механічних пошкоджень при перебуванні в архіві (т. 1, а.с. 111, 135).
Що стосується доводів апелянта про відсутність повноважень у секретаря Устянської сільської ради на посвідчення заповітів та зазначення в заповіті, що його посвідчено на дому, але не вказано по якій адресі, то слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Права, обов`язки та повноваження секретаря сільської ради, який є посадовою особою органу місцевого самоврядування, визначені статтею 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до пункту 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, та положень частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах на уповноважених на це посадових осіб органу місцевого самоврядування покладено повноваження вчинення такої нотаріальної дії, як посвідчення заповітів (крім секретних).
Згідно п. 2.1 розділу ІІ Порядку (в редакції, чинній на час посвідчення оскаржуваного заповіту) нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні ії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.
Відповідно до п.п. 1.4. п. 1 розділу ІІІ Порядку при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.
З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням часу, місця його складення, дати та місця народження заповідача, прочитаний та підписаний особисто заповідачем, посвідчений секретарем Устянської сільської ради та засвідчений гербовою печаткою. Також зазначено, що у зв`язку з хворобою заповіт посвідчено на дому (т. 1, а.с. 5).
Таким чином оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном відповідає вимогам закону, а позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що секретар Устянської сільської ради Плехтяк Г.І. не мала відповідних повноважень щодо вчинення нотаріальних дій, та на підтвердження інших підстав недійсності такого заповіту.
Не заслуговують уваги і доводи апеляційної скарги щодо сумнівів у показаннях свідка ОСОБА_7 , оскільки до 2016 року не було сімейних лікарів, з огляду на те, що остання була дільничним лікарем, який обслуговує доросле населення на певній дільниці.
Твердження про те, що ОСОБА_3 з 2010 року проходив лікування у психіатричних закладах стаціонарно і не міг проживати в свого брата спростовується матеріалами справи, із яких вбачається, що він перебував на лікуванні не весь час (з 14.10.2011 року по 12.11.2011 року; з 14.01.2012 року по 13.04.2012 року, з 31.12.2012 року по 19.02.2013 року, з 20.02.2013 року по 04.04.2013 року, з 05.11.2013 року по 12.12.2013 року, з 02.01.2014 року по 03.03.2014 року, з 11.03.2014 року по 18.04.2014 року, з 18.05.2015 року по 18.06.2015 року) (т. 1, а.с. 7, 153).
За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам та доказам по справі в їх сукупності, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Снятинського районного суду від 27 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 5 червня 2020 року.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                               О.В. Пнівчук