ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.005894 пров. № А/857/1117/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року в справі №1.380.2019.005894 (суддя Грень Н.М., час ухвалення 14 год. 01 хв., повне судове рішення складено 16.12.2019, м. Львів) за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про скасування індивідуальної податкової консультації,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держаної податкової служби України, в якому просив: а) визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України від 22.10.2019, реєстраційний номер в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій № 937/3/99-00-04-07-03- 14/ІПК;
б) зобов`язати Державну податкову службу України надати нову індивідуальну податкову консультацію з врахуванням висновків суду (рішень) Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2019 у справі №1.380.2019.002426, Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 у справі №857/7890/19, де, зокрема, зазначити, що виключається обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема, у періоди, коли він був найманим працівником, а не самозайнятою особою;
в) постановити окрему ухвалу з приводу ігнорування Державною податковою службою України рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2019 у справі № 1.380.2019.002426, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 у справі №857/7890/19 та неврахування його висновків (ч.2 ст. 52.3 Податкового кодексу України) при наданні нової (оскаржуваної) податкової консультації;
г) зобов`язати Державну податкову службу України в порядку судового контролю у встановлений судом строк подати звіт про виконання судового рішення.
Рішенням від 10 грудня 2019 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково. 
Визнав протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України від 22.10.2019, реєстраційний номер в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій № 937/3/99-00-04-07-03- 14/ІПК.
Зобов`язав Державну податкову службу України надати ОСОБА_1 нову індивідуальну податкову консультацію, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
У задоволенні інших позовних вимог відмовив.
Стягнув з Державної податкової служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1536 грн 00 коп.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна податкова служба України подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що з 01.01.2017 року Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску покладено на платників, вказаних у пункті 5 частини першої статті 4 даного закону, як тих, що отримують, так і тих, що не отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності. 
Так, якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» особи, які провадять незалежну професійну діяльність та роботодавці (у тому числі підприємства, які виплачують заробітну плату) розглядаються як окремі платники єдиного внеску.
Особи, які провадять незалежну професійну діяльність, які є одночасно найманими працівниками підприємства, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання звітності за себе як самозайняті особи. 
Апелянт вважає, що саме з врахуванням наведених норм податковий орган надав індивідуальну податкову консультацію, а тому підстави для визнання її протиправною відсутні.
Суд першої інстанції також не врахував, що позивачем за 2017, 2018 роки подано звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.
Щодо зобов`язання відповідача надати нову податкову консультацію, то відповідач вважає що така вимога є передчасною, оскільки при скасуванні попередньої податкової консультації у податкового органу виникає обов`язок надати нову податкову консультацію на підставі норм ПК України. 
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права та  просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 на підставі рішення КДКА Львівської області №6 від 17.07.2013 має право на зайняття адвокатською діяльністю, про що йому видано відповідне свідоцтво за №013 від 31.10.2013.
02.08.2004 позивач прийнятий на посаду помічника (заступника) директора з правових питань відокремленого підрозділу шахта "Лісова" державного підприємства "Львіввугілля", що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .
З 02.02.2005 позивач перебуває на обліку як платник єдиного внеску за видом економічної діяльності по КВЕД 69.10. "Діяльність у сфері права".
За 2017 рік роботодавець позивача - відокремлений підрозділ шахта "Лісова" державного підприємства "Львіввугілля" сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_1 в загальній сумі 35064,42 грн, що підтверджується копією довідки, виданої відокремленим підрозділом шахта "Лісова" державного підприємства "Львіввугілля" №70 від 08.05.2019.
За 2018 рік роботодавець позивача - відокремлений підрозділ шахта "Лісова" державного підприємства "Львіввугілля" сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_1 в загальній сумі 51479,74 грн, що підтверджується копією довідки, виданої відокремленим підрозділом шахта "Лісова" державного підприємства "Львіввугілля" №71 від 08.05.2019.
24.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Державної фіскальної служби України з метою отримання індивідуальної податкової консультації у письмовій формі, в якій просив пояснити чи існує обов`язок для нього як адвоката сплачувати єдиний внесок в ті місяці (періоди), коли він не отримав доходу від здійснення адвокатської діяльності, при умові, що єдиний внесок у 2017, 2018 роках та у подальшому за нього сплачував роботодавець.
Державна фіскальна служба України надала позивачу письмову податкову консультацію від 16.11.2018, реєстраційний номер в Єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій 4844/3/99-99-13-02-03-14/ІПК, з питань застосування законодавства в частині необхідності сплати єдиного соціального внеску, в якій зазначила про необхідність сплати ОСОБА_1 . ЄСВ за 2017, 2018 роки навіть за умови перебування в трудових відносинах та сплати єдиного соціального внеску за позивача роботодавцем.
Вважаючи надану Державною фіскальною службою України індивідуальну податкову консультацію протиправною, позивач оскаржив її до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 у справі №1.380.2019.002426, скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної  фіскальної служби України від 16.11.2018, реєстраційний номер в Єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій 4844/3/99-99-13-02-03- 14/ІПК.
04.10.2019 та 10.10.2019 через електронний кабінет позивач в порядку п.53.2 ст.53 Податкового кодексу України звернувся до Державної податкової служби України про надання нової індивідуальної консультації  з урахуванням висновків суду.
29.10.2019 позивач листом отримав податкову консультацію від 22.10.2019 № 937/3/99-00-04-07-03-14/ІПК, у якій зазначено, що із урахуванням висновків, викладених у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 року № 857/7890/19, надає нову індивідуальну податкову консультацію щодо нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Вважаючи надану Державною податковою службою України індивідуальну податкову консультацію протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що у позивача був відсутній обов`язок по сплаті єдиного соціального внеску як особою, що має право здійснювати адвокатську діяльність, оскільки фактично позивач був найманим працівником та такий внесок за нього в розмірі, не менше мінімального нараховував та сплачував роботодавець. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що ефективним способом захисту прав позивача, беручи до уваги обставин справи, є зобов`язання відповідача надати нову податкову консультацію з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. 
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Підпунктом 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податкова консультація - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до підпункту 14.172-1 пункту 14.1  статті 14 ПК України індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.
Порядок надання податкових консультацій регулюється главою 3 ПК України.
Зокрема, відповідно до пункту 52.1 статті 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.
Згідно з пунктом 52.2 статті 52 ПК України індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.
Платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору (пункт 53.2 статті 53 ПК України).
Отже, індивідуальна податкова консультація (допомога контролюючого органу) надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому така консультація надана. При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.
Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.
Платник податків має право звертатись до суду про оскарження акта ненормативного характеру - податкової консультації. Підставою для визнання податкової консультації неправомірною є її суперечність правовим нормам або змісту відповідного податку чи збору.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, надавши позивачу індивідуальну податкову консультацію, зазначив про обов`язок платника податків визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску за місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.
Оцінюючи відповідність змісту податкової консультації правовим нормам, слід зазначити, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).
За визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (пункти 1, 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно  з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 
При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З урахування встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає апелянт, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у відповідний період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї у відповідному періоді.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 05 листопада 2018 року (справа №820/1538/17) від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 05 грудня 2019 року (справа №260/358/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 27 лютого 2020 року (справа №0440/5632/18), від 05 березня 2020 року (справа № 460/943/19).
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечено відповідачем в апеляційній скарзі, роботодавець позивача - відокремлений підрозділ шахта «Лісова» державного підприємства «Львіввугілля» сплатив єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_1 за 2017 та 2018 роки в сумі, що значно перевищує розмір мінімального внеску.
А тому надана позивачу індивідуальна податкова консультація щодо необхідності сплати позивачем єдиного соціального внеску за 2017 та 2018 роки спричинить до подвійного оподаткуванням одного й того самого доходу позивача, внески за яким сплачує за позивача ДП «Львіввугілля».
З огляду на це, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про невідповідність індивідуальної податкової консультації №937/3/99-00-04-07-03-14/ІПК від 22.10.2019 вимогам правових норм, що вказує на її протиправність, та є підставою для її скасування. 
Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на неправильне розуміння судом першої інстанції змісту спору, оскільки позивач подавав до податкового органу звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за вказаний період, так як у зверненні про надання нової індивідуальної податкової консультації ОСОБА_1 просив пояснити чи існує для нього як адвоката обов`язок сплачувати єдиний внесок в ті місяці (періоди), коли він не отримував доходу від здійснення адвокатської діяльності, при умові, що єдиний внесок за нього сплачував роботодавець у 2017, 2018 роках та в подальшому. Вказане звернення не містило жодних покликань на звіти, що подавалися позивачем за 2017, 2018 роки, як однієї з умов, що впливає на обов`язок сплачувати ЄСВ як самозайнятої особи, що одночасно перебуває у трудових відносинах.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, долучені копії звітів за 2017, 2018 роки засвідчують, що позивач у вказаний період не отримував доходів від здійснення індивідуальної адвокатської діяльності. А тому, на переконання колегії суддів, у даному випадку в позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску у мінімальному розмірі, оскільки за цей період такий внесок у розмірі, що значно перевищує мінімальний, було сплачено за нього як за застраховану особу його роботодавцем.
Щодо зобов`язання відповідача надати нову податкову консультацію з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, незважаючи, що такий обов`язок для податкового органу передбачено нормами  ПК України, то колегія суддів погоджується, що в даному випадку такий спосіб захисту буде ефективним. Адже, матеріалами справи підтверджується, що рішенням суду, яке набрало законної сили, вже скасовувалася попередня індивідуальна податкова консультація такого ж змісту, проте наступна, яка оскаржується позивачем в межах даної справи, є аналогічною за змістом скасованій, без врахування висновків, викладених у такому рішенні. 
До того ж, обрання такого способу захисту не суперечить нормам ст.245 КАС України. 
Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.     
Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року в справі №1.380.2019.005894 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 КАС.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 07.05.2020.