Ухвала
іменем України 
24 березня 2020 року
м. Київ
справа №642/420/18
провадження №51-263ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                      ОСОБА_1 ,
суддів                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши матеріали касаційних скарг засудженого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду                           м. Харкова від 23 липня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду               від 20 листопада 2019 року,
встановив:
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 липня 2019 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Савинці Балаклійського району Харківської області та жителя                    м. Харкова визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 153 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк                             14 років.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Як установлено судом першої інстанції,  ОСОБА_4 , діючи умисно                                   й наполегливо, аморально та цинічно, посягаючи на статеву недоторканність                    і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток малолітньої особи,               у період з 2 січня до 9 грудня 2017 року в квартирі по місцю проживання                         у  м. Харкові вчиняв розпусні дії щодо малолітньої ОСОБА_6 , з метою викликати її фізичне та моральне розбещення демонстрував з екрана  ноутбука матеріали порнографічного характеру, а також свої статеві органи (геніталії), тобто вчиняв інтелектуальне розбещення, намагаючись схилити малолітню потерпілу до вступу з ним у статевий зв`язок неприродним способом (орогенітально) та викликати її статеве збудження. Після відмови останньої, долаючи опір та всупереч її волі, тримаючи голову потерпілої своїми руками, задовольняв із нею свою статеву пристрасть неприродним способом (орогенітально), після чого наказував нікому не повідомляти про вчинене.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року зазначений  вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати оспорювані судові рішення через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На тих же підставах захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Сторона захисту вважає, що наведені в оспорюваних судових рішеннях обставини не відповідають тим, які були встановлені в суді. Захисник та засуджений стверджують, що судові рішення постановлено без урахування всіх обставин справи,  а наведені в них  висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4                       у вчиненні вказаного злочину не ґрунтуються на досліджених під час судового розгляду доказах. Арґументуючи свої вимоги, вказують на необґрунтоване визнання судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує ОСОБА_4 покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки відповідно до результатів висновку медичного огляду останнього № 3431                        від 10 грудня  2017 року ознак сп`яніння у нього не виявлено.  Також захисник вказує на те, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено недопустимі докази, які, на його думку, здобуто  з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме протоколи огляду місяця події від 10 грудня 2017 року в період часу з 04:25 до 05:40 та з 18:35 до 19:00, висновок судово-мистецтвознавчої експертизи № 2211/17 від 30 грудня 2017 року. Захисник, крім того, вважає, що апеляційний суд всупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК відмовив у задоволенні його клопотання про повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження в суді першої інстанції. На переконання засудженого та захисника, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів наведених в апеляційних скаргах сторони захисту, та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції, а тому вважають, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог статей 370, 419 КПК та  є незаконною.
Перевіривши доводи, викладені в касаційних скаргах, та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.              При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з  фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Необхідність у повторному дослідженні доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише у разі, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. За частиною 3 ст. 404 КПК  суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або                               з порушенням.
Згідно із  ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                  і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно                до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_4                    у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК, ґрунтуються на доказах, перевірених у судовому засіданні та оцінених судом згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість                     ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 ,                      ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; протоколами огляду місяці події  та предметів від 10 грудня 2017 року; висновками експерта № 7898-ая/17 від 10 грудня 2017 року, № 1450-Ц/17,  № 1451-Ц/17, № 1452-Ц/17, № 1453-Ц/17, № 2554-И/17, № 2555-И/17, № 2556-И/17 від 13 грудня 2017 року; висновком судово-мистецтвознавчої експертизи № 2211/17 від 30 грудня                 2017 року.
Висловлена засудженим та захисником у своїх касаційних скаргах незгода                    з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою, яка може свідчити про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування ним закону України про кримінальну відповідальність.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про безпідставне визнання судом першої інстанції стану алкогольного сп`яніння обставиною, яка обтяжує покарання, не є прийнятними.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів                              є показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, а також речові докази, документи та висновки експертів.
Згідно з положеннями ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише  на тих показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 вказаного Кодексу. Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто.
Як убачається зі змісту вироку, в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 пояснила, що в день останньої події, ОСОБА_4 був п`яний, від нього було чути запах алкоголю.
Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кожна окремо в судовому засіданні показали,  що в день останньої події бачили, що ОСОБА_4 зранку купив пляшку горілки, яку вжив і був у стані алкогольного сп`яніння.  
Медичний висновок № 3431 від 10 грудня 2017 року про відсутність                                 у ОСОБА_4 ознак алкогольного сп`яніння не може вказувати на тверезий стан засудженого 9 грудня 2017 року, оскільки він був зроблений через добу після події злочину та жодним чином не спростовує достовірність показань потерпілої та вказаних свідків, наданих у судовому засіданні про протилежне. 
З огляду на те, що показання цих осіб не містять суперечностей та                              є належними і допустимими доказами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно взяли їх до уваги та визнали стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 обставиною, що обтяжує покарання. 
Наведені захисником у касаційній скарзі доводи про недопустимість доказів,                 а саме протоколів огляду місяця події від 10 грудня 2017 року, висновку судово-мистецтвознавчої експертизи № 2211/17 від 30 грудня 2017 року                                       є аналогічними тим, що були  викладені в його апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції, на які цей суд надав умотивовані відповіді, обґрунтовано визнавши їх  безпідставними.
У своїй ухвалі суд апеляційної інстанції послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 153 КК.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належнообґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, засуджений ОСОБА_4                 та його захисник ОСОБА_5 у своїх касаційних скаргах не навели, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається. 
З огляду на викладене касаційні скарги засудженого  ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 та додані до них матеріали не дають підстав для їх задоволення,              а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого     ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 23 липня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_3                        ОСОБА_2