ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року 
Київ
справа №826/5725/17
адміністративне провадження №К/9901/20972/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Національного музею історії України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року (суддя Келеберда В.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року (судді: Сорочко Є.О., Коротких А.Ю., Федотов І.В.) у справі №826/5725/19 за позовом Північного офісу Держаудитслужби до Національного музею історії України про стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України завданих збитків, 
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
У квітні 2017 року Північний офіс Держаудитслужби (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Національного музею історії України (далі - відповідач, НМІУ) та просив суд стягнути з Національного музею історії України на користь державного бюджету України завдані збитки на суму - 494 468,84 грн, 31 978,54 грн, 80 889,75 грн, 8 712 грн, 4 452,62 грн, 4 800 грн, 28 000 грн, 3 912,38 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Державною фінансовою інспекцією у місті Києві (належним правонаступником якої є Північний офіс Держаудитслужби, у зв`язку з реорганізацією, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби») проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Національного музею історії України та встановлено порушення фінансово-бюджетної дисципліни, що задокументовані в акті ревізії від 13 вересня 2016 року № 04-30/977, який підписано без заперечень. Позивачем направлено на адресу відповідача письмову вимогу від 27 вересня 2016 року № 26-04-14-14/7611 щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням місячного строку зворотного інформування з моменту отримання листа. 27 жовтня 2016 року листом № 1918 та 06 грудня 2016 року листом № 2044 відповідач поінформував позивача про надіслання копій заяв до правоохоронних органів та вимоги про усунення порушень до колишніх працівників Музею.
Із урахуванням викладеного, оскільки об`єктом контролю не забезпечено вжиття усіх заходів для усунення виявлених ревізією порушень та в добровільному порядку не вжито заходів щодо відшкодування збитків, орган державного фінансового контролю звертається до суду в інтересах держави щодо зобов`язання виконання законної вимоги та відшкодування шкоди (збитків) завданих відповідачем.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з Національного музею історії України на користь державного бюджету України завдані збитки 494 468,84 грн, 31 978,54 грн, 80 889,75 грн, 8   712,00 грн, 4 452,62 грн, 4   800,00 грн, 28   000,00 грн, 3 912,38 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що відповідачем під час розгляду справи не наведено жодного правового обґрунтування щодо факту відсутності порушень, які було встановлено позивачем під час проведення ревізії. Жодних доказів на підтвердження обставин вжиття усіх заходів для усунення виявлених ревізією порушень та виконання в добровільному порядку заходів щодо відшкодування збитків (втрати активів чи недоотримання належних доходів, що сталися внаслідок порушення законодавства об`єктом контролю шляхом дій або бездіяльності його посадових осіб) відповідачем не надано. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність доказів про добровільне вжиття відповідачем заходів щодо виконання вимоги, що стало підставою для задоволення позовних вимог. 
Суд апеляційної інстанції, посилаючись на правову позицію викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 804/8443/16, від 12 березня 2018 року у справі № 826/9672/17 та від 29 серпня 2018 року у справі № 816/2394/16 вказав, що спір у цій справі розглядається в порядку адміністративного судочинства. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обов`язок щодо оплати витрат, пов`язаних із призначеною судом експертизою, покладається саме на відповідача як особу, яка заявила відповідне клопотання. Оскільки відповідач ухилявся від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків щодо оплати експертизи, що перешкодило її проведенню, суд апеляційної інстанції на підставі частини першої статті 107 КАС визнав встановленими обставини, для з`ясування яких експертиза була призначена: відповідність висновків акту ревізії Державної фінансової інспекції в м. Києві від 13 вересня 2016 року №04-30/977 щодо порушення Національним музеєм історії України фінансово-бюджетної дисципліни, фактичним результатам фінансово-господарської діяльності Національного музею історії України у період із 01 липня 2013 року по 01 вересня 2016 року, а також підтвердження завдання Національним музеєм історії України збитків державі у період із 01 липня 2013 року по 01 вересня 2016 року.
Також суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що висновки ревізії та позовні вимоги стосуються виключно завданих збитків на підставі порушень, допущених саме відповідачем, а не будь-якими іншими особами. Тому, саме лише посилання відповідача без жодного обґрунтування та підтвердження на те, що спірні збитки завдані іншими особами, колегія суддів вважає цілком безпідставним та відхиляє.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі скаржник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та закрити провадження у справі №826/5725/17.
Скаржник вважає, що спір у цій справі про відшкодування завданих державі збитків, шляхом стягнення з відповідача грошових коштів в судовому порядку не є публічно-правовим спором, а має розглядатися за правилами цивільного та господарського судочинства.
На переконання скаржника усі порушення фінансово-бюджетної дисципліни, покладені позивачем в обґрунтування позовних вимог в цій справі, пов`язані із виконанням НМІУ умов цивільно-правових угод, інших господарських та фінансових зобов`язань, що безумовно свідчить про те, що цей спрів не може вирішуватися судами в порядку адміністративного судочинства.
Крім того скаржник зазначив, що зі змісту висновків акта ревізії вбачається, що особами, які мають нести відповідальність за збитки, завдані Державному бюджету України та відповідачу, слід вважати контрагентів Національного музею історії України та його колишніх працівників. За таких обставин, розгляд цієї справи об`єктивно неможливий без залучення зазначених осіб в якості співвідповідачів. Водночас, залучення таких осіб до участі у цій справі неминуче призведе до необхідності зміни її підсудності. Скаржник наголосив, що відповідні клопотання про закриття провадження у справі подавались ним і до суду першої, і до суду апеляційної інстанції, але належна оцінка зазначеним у них обставинам судами надана не була.
Також відповідачем у касаційній скарзі вказано на те, що Національний музей історії України не мав підстав здійснювати оплату вартості експертизи у зв`язку із відсутністю відповідного рішення суду, яке б зобов`язувало його це зробити.
Позиція інших учасників справи.
Від позивача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому він просить відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача та залишити рішення судів попередніх інстанції без змін.
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Національного музею історії України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, визначено колегію суддів для розгляду даної касаційної скарги у наступному складі: суддя - доповідач - Гімон М.М., суддів: Гусак М.Б., Усенко Є.А.
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до касаційного розгляду в попередньому судовому засіданні на 01 жовтня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року справу №826/5725/17 за позовом Північного офісу Держаудитслужби до Національного музею історії України про стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України завданих збитків, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2019 року справу №826/5725/17 за позовом Північного офісу Держаудитслужби до Національного музею історії України про стягнення заборгованості - повернуто до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року № 58/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку з внесенням змін до Спеціалізації суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді та судових палат Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 27 грудня 2019 року №33, що унеможливлює участь судді - доповідача Гімона М.М. у розгляді справ, категорії яких віднесені до спеціалізації іншої судової палати у зв`язку зі змінами).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад суду: судді - доповідача Загороднюка   А.   Г., суддів: Єресько   Л.   О., Соколова   В.   М.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17 червня 2020 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Державною фінансовою інспекцією у місті Києві (належним правонаступником якої є Північний офіс Держаудитслужби, у зв`язку з реорганізацією, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби») відповідно до підпункту 1.2.2.1 плану контрольно-ревізійної роботи на ІІ квартал 2016 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Національного музею історії України за період з 01 липня2013 року по завершений звітний період 2016 року (01 вересня 2016 року).
Ревізію проведено відповідно до питань програми ревізії з відома генерального директора музею Сосновської Тетяни Вікторівни та в присутності головного бухгалтера ОСОБА_1 .
Ревізію розпочато 13 червня 2016 року, зупинено з 14 червня 2016 року по 08 липня 2016 року, відновлено 11 липня 2016 року, зупинено з 01 серпня 2016 року по 16 серпня 2016 року, відновлено 17 серпня 2016 року та закінчено 06 вересня 2016 року.
В ревізійному періоді музей здійснював свою діяльність відповідно до Статуту, затвердженого наказом Міністерства культури і туризму України від 29 жовтня 2008 року № 1170/0/16-08 та змін до Статуту, затверджених наказами Міністерства культури і туризму України від 03 червня 2011 року № 415/0/16-11 та від 12 січня 2012 року № 18.
Під час проведеної перевірки встановлено порушення фінансово-бюджетної дисципліни, що задокументовані в акті ревізії від 13 вересня 2016 року № 04-30/977, який підписано без заперечень.
Ревізією встановлено:
1) в порушення вимог статті 94 Кодексу законів про працю України, в період з 01 липня 2013 року по 17 лютого 2015 року використано грошові кошти на оплату праці завідувача Філіалу Національного музею історії України Музейно-культурного центру «Мистецькі шедеври України» при відсутності документального підтвердження виконання працівником робіт, визначених Положенням про зазначений філіал та посадової інструкцією завідувача філіалом, внаслідок чого завдано збитків державі (загальному фонду державного бюджету) на загальну суму 494 468,00 грн;
2) в порушення вимог частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та в порушення пункту 3 наказу Міністерства культури і туризму України «Про впорядкування умов оплати праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки» від 18 жовтня 2005 року № 475, Національним музеєм історії України в період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року здійснювалося нарахування надбавки та премії заступникам генерального директора без первинних документів (наказів) на їх призначення та не у відповідності до погоджених Міністерством культури України розмірів вказаних виплат, в результаті чого завдано матеріальної шкоди (збитків) державі на загальну суму 31 978,54 грн;
3) внаслідок внесення недостовірних даних до табелів обліку використання робочого часу щодо фактично відпрацьованого часу працівниками, прийнятими на умовах сумісництва, Національним музеєм історії України безпідставно здійснено виплати заробітної плати (під час перебування сумісників на робочому місці згідно з графіком роботи за основним місцем працевлаштування та на лікарняних), в період з 01 липня 2013 року по 01 липня 2016 року завдано матеріальної шкоди (збитків) державі на загальну суму 80 889,75 грн;
4) при виконання договору з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з організації надання послуг по видаленню сміття від 27 січня 2014 року № 1, в порушення пунктів 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, Національним музеєм історії України не забезпечено контроль за достовірністю включення до актів виконаних робіт даних щодо об`єму у відповідності до кількості та габаритів контейнерів для сміття, в результаті чого завищено вартість послуг, чим у 2014 році завдано матеріальної шкоди (збитків) Національному музею історії України на суму 8 712,00 гривень;
5) через нездійснення контролю за виконанням умов договорів та достовірністю та обґрунтованістю включення даних до рахунків за надані послуги з утримання будинків та прибудинкових територій Комунальним підприємством «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», безпідставно та в завищених розмірах здійснено оплату вказаних послуг, чим в ревізійному періоді завдано матеріальної шкоди (збитків) Національному музею історії України на суму 4 452,00 грн;
6) в порушення вимог частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не враховано результати проведеної інвентаризації у зв`язку з крадіжкою автомобіля Chevrolet Aveo (державний номерний знак НОМЕР_1 ), укладеного із ФОП ОСОБА_3 договір № 37 від 14 квітня 2014 року (на ремонт та встановлення двигуна) та здійснено розрахунки за ремонт викраденого автомобіля Chevrolet Aveo (державний номерний знак НОМЕР_1 , чим завдано матеріальної шкоди (збитків) Національному музею історії України на загальну суму 4 800,00 грн;
7) в порушення вимог частини першої статті 629 Цивільного кодексу України Національним музеєм історії України не забезпечено виконання умов договору, а також в лютому 2015 року здійснено розрахунки з ПП «Науково-впроваджувальна медична клініка амбулаторного лікування «АПІМЕДЦЕНТР» за невиконані роботи, чим завдано збитків державі на суму 28 000,00 грн;
8) в порушення вимог пункту 5 Заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, передбачених для утримання органів державної влади та інших державних органів, утворених органами державної влади підприємств, установ та романізацій, які використовують кошти державного бюджету, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» проводились витрати на утримання 2-х легкових автомобілів одночасно, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) державі на загальну суму 3 912,38 грн.
Позивачем направлено на адресу відповідача письмову вимогу від 27 вересня 2016 року № 26-04-14-14/7611 щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням місячного строку зворотного інформування з моменту отримання листа.
27 жовтня 2016 року листом № 1918 та 06 грудня 2016 року листом № 2044 відповідач поінформував позивача про надіслання копій заяв до правоохоронних органів та вимоги про усунення порушень до колишніх працівників Музею.
Із урахуванням викладеного, та оскільки об`єктом контролю не забезпечено вжиття усіх заходів для усунення виявлених ревізією порушень та в добровільному порядку не вжито заходів щодо відшкодування збитків (втрати активів чи недоотримання належних доходів об`єктом контролю та/або державою, що сталися внаслідок порушення законодавства об`єктом контролю шляхом дій або бездіяльності його посадових (службових) осіб, органу державного фінансового контролю звернувся до суду в інтересах держави щодо зобов`язання об`єкта контролю виконати законну вимогу, в тому числі і щодо відшкодування шкоди (збитків) в судовому порядку.
Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Пунктами 1 і 7 частини першої статті 3 КАС України   (в цьому випадку й далі -   у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) визначено, що справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; а суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
У частині першій та пункті 5 частині другій статті 17 КАС України   передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також на публічно-правові спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених   Конституцією   та законами України.
Водночас, слід звернути увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового не лише за наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи його посадової особи, а й за умови здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень, як позивач, має відповідати основним умовам, а саме: має бути наділений повноваженнями для звернення до суду, а підстави для звернення мають бути визначені виключно законом із вказівкою на предмет звернення.
Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає   Закон України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»   (далі - Закон № 2939-XII) та Положення про Державну фінансову інспекцію України, затверджене   Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011(далі - Положення).
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-XII   здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Відповідно до п. 1 Положення, Державна фінансова інспекція України (далі - Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. Держфінінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об`єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (п. 7 Положення).
Згідно із частинами першою та другою статті 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання   державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.
Пунктом 6 Положення передбачено, що Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема: здійснювати державний фінансовий контроль шляхом проведення:   інспектування у формі планових та позапланових ревізій певного комплексу чи окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємств, установ та організацій, визначених у підп. 1 п. 4 цього Положення   (підп. 5);   пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підп. 15); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підп. 18); при виявлені збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підп. 21).
Положенням установлено, що Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підп. 4 п. 4).
Аналогічні норми закріплені і в Положенні про Державну аудиторську службу України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43.
Згадані норми узгоджуються з положеннями   статті 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями   приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (п. 7); звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п. 10), а також при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (п. 3)
Згідно із частиною другою статті 15 Закону № 2939-XII   законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до частини першої статті 102 КАС суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.
Згідно частини першої статті 103 КАС про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій (яким) доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України   визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державного фінансового контролю проводить державний фінансовий контроль щодо підконтрольних установ. Його право вимоги, передбачені статтею 10 Закону № 2939-XII, можуть бути адресовані виключно підконтрольним установам, а звернення до суду в інтересах держави можливе лише у випадку незабезпечення такими установами вимог щодо усунення порушень законодавства з питань збереження і використання активів, виявлених під час здійснення державного фінансового контролю.
Так, позивачем у цій справі є Північний офіс Держаудитслужби, як суб`єкт владних повноважень (у розумінні положень КАС України), правовий статус якого визначено Законом № 2939-XII, згідно з яким йому надано право звертатися до суду з відповідним позовом про відшкодування збитків. При цьому здійснення органом державного фінансового контролю своїх повноважень (владних управлінських функцій) обумовлює виникнення правовідносин з підконтрольною установою (Національний музей історії України), які мають публічно-правовий характер.
Отже, здійснення органом державного фінансового контролю своїх повноважень (владних управлінських функцій) обумовлює виникнення правовідносин з підконтрольною установою, які мають публічно-правовий характер.
Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що   спір про стягнення завданих збитків, звернений до підконтрольної установи, яка не забезпечила виконання вимог органу державного фінансового контролю, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції
Аналогічна правова позиція висловлена у низці рішень Великої Палати Верховного Суду, а саме, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі №   826/9672/17 та від 29 серпня 2018 року у справі №816/2394/16.
Відповідно до матеріалів справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2017 року за клопотанням відповідача призначено у даній адміністративній справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
Відповідно до пункту 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) у випадку <…> несплати вартості експертизи <…> матеріали справи повертаються органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), із зазначенням мотивованих причин неможливості її проведення.
Листом від 02 жовтня 2017 року № 18306/18307/17-45   Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України повідомив про те, що вартість експертизи оплачено не було та просив визначити особу платника.
Судом першої інстанції направлено відповідачу лист від 16 листопада 2017 року №826/5725/17/11086/17, у якому повідомлено про те, що відповідач, як ініціатор призначення експертизи, має оплатити її вартість. Суд також наголосив на тому, що нездійснення сплати вартості експертизи може бути підставою для повернення матеріалів справ у зв`язку із неможливістю проведення експертизи.
Не зважаючи на викладене, відповідачем не оплачено вартість експертизи, внаслідок чого, матеріали справи були повернуті експертною установою до суду без проведення дослідження.
У свою чергу, відповідач у листі та в касаційній скарзі зазначає, що не мав підстав здійснювати оплату вартості експертизи у зв`язку із відсутністю відповідного рішення суду, яке б зобов`язувало його це зробити.
Водночас, відповідно до частини першої статті 92 КАС (у редакції, чинній на час призначення судом експертизи) витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз, несе сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи.
Таким чином, обов`язок щодо оплати витрат, пов`язаних із призначеною судом експертизою, покладається саме на відповідача як особу, яка заявила відповідне клопотання. При цьому, такий обов`язок виникає у саме на підставі закону - КАС, а не на підставі рішення суду. Норми чинного на час призначення судом першої інстанції законодавства не передбачають необхідності окремо визначати у судовому рішенні особу, на яку покладаються відповідні витрати.
Відповідно до частини другої статті 49 КАС (у редакції, чинній на час призначення судом експертизи) особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 107 КАС у разі ухилення учасника справи від подання до суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.
Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що у судовому засіданні 13 липня 2017 року відповідач підтвердив, що ним буде проведено оплату експертизи, вказане підтверджується протоколом судового засідання.
Таким чином, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог касаційної скарги про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття провадження у справі, оскільки відповідні доводи касаційної скарги є необґрунтованими, а спір у даній справі належить до юрисдикції адміністративних судів.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що переглядає рішення судів попередніх інстанцій в межах касаційної скарги. Правомірність стягнення з Національного музею історії України на користь державного бюджету України завданих збитків на суму - 494 468,84 грн, 31 978,54 грн, 80 889,75 грн, 8 712 грн, 4 452,62 грн, 4 800 грн, 28 000 грн, 3 912,38 грн та правильність обрагування не є предметом касаційного перегляду.
Доводи та аргументи відповідача зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою судів обставин справи, встановлених у процесі її розгляду. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій.
Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15   січня 2020 року № 460-IX, статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Національного музею історії України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                                А.Г. Загороднюк
Судді                                                                                                     Л.О. Єресько 
                                                                                                    В.М. Соколов