Справа № 453/1115/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/3991/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М. 
Категорія: 60

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Курій Н.М.,
суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,
за секретаря – Матяш С.І.,
з участю представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Микитина В.Я., 

ВСТАНОВИВ:

18.09.2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до відповідачів – ОСОБА_1 та Славської селищної ради Сколівського району Львівської області, із залученням до участі у справі третіх осіб – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в якому просила визначити їй додатковий строк тривалістю три місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом, котра відкрилася після смерті її батька – ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Хащованя Сколівського району Львівської області у віці 87 років помер батько позивача, третіх осіб на стороні позивача та відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_8 . На момент смерті він володів на праві особистої власності житловим будинком, розташованим на АДРЕСА_1 . Даний будинок у складі спадкового майна покійний заповів своїм двом дітям, а саме: дочці ОСОБА_3 (позивачу в справі) та сину ОСОБА_1 (відповідачу в справі) у рівних частинах, про що 14.05.2007 року у Волосянківській сільській раді Сколівського району Львівської області склав заповіт. Даний заповіт до дня смерті спадкодавця ОСОБА_8 не змінений і не скасований. Зміст батькового заповіту відповідач ОСОБА_8 приховав від своїх брата та сестер, умисно повідомивши про наявність у такому лише його як спадкоємця. Позивач, випадково дізнавшись у червні 2018 року про правдивий зміст вищевказаного заповіту та те, що вона також є спадкоємцем, з метою прийняття спадщини, звернулася до відповідача ОСОБА_1 як того із спадкоємців, який вважається таким, що прийняв спадщину, а також у Сколівську державну нотаріальну контору Львівської області. Однак, відповідач ОСОБА_1 відповідної згоди на прийняття спадщини позивачкою, як однією із спадкоємиць за заповітом батька, не надає, як і не надає їй оригінал правовстановлюючого документа на нерухоме майно, котрим володів батько. З огляду на вказане, позивач була змушена звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.
Визначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк три місяці для подання нею заяви у нотаріальну контору про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Хащованя Сколівського району Львівської області.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2019 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 . 
В апеляційній скарзі стверджує, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що вказані позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини помилково визнані судом першої інстанції поважними, оскільки позивач є спадкоємцем першої черги за законом майна померлого ОСОБА_8 відповідно до ст. 1261 ЦК України. Вважає, що наявність чи відсутність складеного ОСОБА_8 заповіту не звільняє позивача від встановленого законом обов`язку у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, як спадкоємця який постійно не проживав зі спадкодавцем. Посилається на постанови Верховного Суду, в яких зазначено, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як незнання про існування заповіту. Стверджує, що не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що про наявність заповіту вона дізналась лише у червні 2018 року, оскільки вона була ініціатором складення заповіту. 
Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , після смерті якого позивач має намір прийняти спадщину за заповітом і просить визначити їй додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 07.06.2018 року Сколівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області (арк. спр. 4). Вказаний день смерті ОСОБА_8 , у відповідності із ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є часом відкриття спадщини після його смерті.
Спадкодавець ОСОБА_8 у Волосянківській сільській раді Сколівського району Львівської області 14.05.2007 року склав заповіт (копія міститься у справі, арк. спр. 7, 136), яким все своє майно заповів у рівних частинах своєму синові – ОСОБА_1 (відповідачу в справі) та своїй дочці – ОСОБА_9 (позивачу в справі). Зазначений заповіт до дня смерті спадкодавця ОСОБА_8 ним не змінювався та не скасовувався. Своєю чергою, наявним у справі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, виданим 15.02.1990 року виконавчим комітетом Сколівської районної Ради народних депутатів та зареєстрованим у встановленому на час його видачі порядку Стрийським МБТІ за реєстровим № 65 (копія міститься у справі, арк. спр. 6, 135), підтверджується право особистої власності спадкодавця ОСОБА_8 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1 .
Окрім цього, судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами, що на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_8 разом з ним у його ж житловому будинку, що на АДРЕСА_1 , постійно проживав спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 , де він проживає і по даний час.
Спадкоємець ОСОБА_1 також протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявив про відмову від спадщини після смерті батька.
Своєю чергою, інший спадкоємець за заповітом – ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_8 разом з ним у його житловому будинку, що на АДРЕСА_1 , постійно не проживала, так як з 17.11.2000 року постійно проживала та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
При цьому, спадкоємець ОСОБА_3 також протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявила про відмову від спадщини після смерті батька.
Із відповіді Сколівської державної нотаріальної контори від 25.01.2019 року №65/01-16 встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась (арк. спр. 58).
Відповідач ОСОБА_1 , який ще не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, тобто ще не узаконив своє право на спадкове майно, своєї згоди у встановленому законом порядку на прийняття позивачем поряд з ним спадщини після смерті батька не надає.
З показань допитаних в суді першої інстанції у порядку ст. 230-232, 234 ЦПК України за їх згодою як свідків позивача та третьої особи у справі ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою позивача та відповідача ОСОБА_1 , встановлено, що вперше питання щодо спадкування після смерті батька постало між усіма дітьми (двома синами та двома доньками) невдовзі після його похорону у лютому 2010 року, на що відповідач ОСОБА_1 ствердив про наявність у його розпорядженні заповіту батька від 14.05.2007 року, складеного останнім виключно на його користь. При цьому, ОСОБА_1 ознайомитися із змістом цього заповіту можливості не дав, а у всіх решту дітей, як ймовірних спадкоємців, не виникало сумніву у наявності такого та правдивості тверджень брата щодо змісту заповіту, оскільки саме ОСОБА_1 постійно проживав з батьком до дня смерті та допомагав йому по господарству. Тому усі, у тому числі й позивач у справі, повірили братові й більше до питання щодо спадкування не поверталися. У кінці червня 2018 року позивач у справі, за порадою сестри, прийняла рішення звернутися до органу місцевого самоврядування в особі Волосянківського старостинського округу, куди входить також й с. Хащованя, за консультацією з приводу можливого виділення Славською селищною радою їй земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Там, під час розмови з посадовими особами вона дізналася про наявність заповіту батька, що був складений не лише у користь відповідача ОСОБА_1 , але й на її користь, у рівних частинах, та отримала відповідь про необхідність скористатися своїм правом на оформлення спадщини на половину вже існуючого житлового будинку, а не вживати заходів щодо отримання землі для будівництва нового будинку. Одночасно вона як спадкоємець отримала копію батькового заповіту. Після цього, позивачем вживалися заходи для прийняття спадщини, однак, отримавши відмову брата від надання письмової згоди на це, позивач невідкладно, а саме у вересні 2018 року, скориставшись правовою допомогою, звернулася до суду.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки, судом були встановлені обставини, які свідчили про умисел відповідача ОСОБА_1 щодо введення в оману ним позивача та їх сестру з братом про зміст батькового заповіту і, як наслідок, необізнаність позивача як спадкоємця після смерті батька із змістом заповіту, у котрому, поряд із вищевказаним відповідачем, вона також значиться спадкоємцем.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Із матеріалів справи встановлено, що позивач  ОСОБА_3 з 17.11.2000 року постійно проживала і проживає надалі у АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_1 постійно проживав зі спадкодавцем у його житловому будинку, що на АДРЕСА_1 , де й проживає по даний час.
Після смерті спадкодавця ОСОБА_8 у лютому 2010 року постало питання щодо спадкування після смерті батька між усіма дітьми, на що відповідач ОСОБА_1 ствердив про наявність у його розпорядженні заповіту батька від 14.05.2007 року, складеного останнім виключно на його користь.
Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 вважається таким, який прийняв спадщину після смерті батька і про відмову від неї протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не заявив.
Позивач, випадково дізнавшись у червні 2018 року про правдивий зміст заповіту та те, що вона також є спадкоємцем за цим заповітом, з метою прийняття спадщини, звернулась до відповідача ОСОБА_1 як того із спадкоємців, який вважається таким, що прийняв спадщину, а також у Сколівську державну нотаріальну контору Львівської області.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Оскільки позивач на час відкриття спадщини була необізнана зі змістом заповіту, не знала про те, що вона є спадкоємцем, відповідно, до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст. 1270 ЦК України строк не подала.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.
Відповідач ОСОБА_1 своєї згоди у встановленому законом порядку на прийняття позивачем поряд з ним спадщини після смерті батька не надав.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За вказаних обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для судового захисту інтересів спадкоємиці ОСОБА_3 шляхом визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини в порядку, встановленому ч. 3 ст.1272 ЦК України.
Апеляційний суд також враховує, що правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки, вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.  
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року, при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Треті особи у справі (брат та сестра) позивача і відповідача у справі подали письмові заяви про підставність позовних вимог ОСОБА_3 з проханням їх задовольнити (арк. спр. 30, 33).
З урахуванням наведеного, з огляду на те, що позивач ОСОБА_3 була введена в оману відповідачем ОСОБА_1 про зміст батькового заповіту і, як наслідок, необізнана із заповітом аж до червня 2018 року, в котрому поряд із відповідачем, вона також значиться спадкоємцем, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про поважність причин пропуску ОСОБА_3 шестимісячного строку на прийняття спадщини.
Зазначений висновок суду узгоджується із висновками щодо застосування відповідних норм права, викладеними в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа №619/4151/16-ц), в якій суд касаційної інстанції, залишаючи судові рішення про задоволення позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини без змін, наголосив на тому, що дії відповідача свідчать про те, що вона навмисно приховала факт існування заповіту на користь позивача, що позбавило позивача можливості вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 
Крім того, заслуговує на увагу й та обставина, що відповідач ОСОБА_1 ще не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, тобто ще не узаконив своє право на спадкове майно, а тому, спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_8 не заводилась, й відповідно нотаріусом не були здійснені повідомлення та виклик спадкоємця ОСОБА_3 за заповітом.
Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 01.02.2018 року (справа №389/1193/17-ц), від 11.06.2018 року (справа №479/713/17), від 15.08.2018 року (справа №234/9890/16-ц), від 03.07.2019 року (справа №495/6420/16-ц), від 28.08.2019 року (справа №585/290/17), від 22.05.2019 року (справа №351/2403/17) не заслуговують на увагу, оскільки викладені в них висновки стосуються інших обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, апеляційний суд доходить висновку, що підстави для скасування рішення суду, яке ухвалене з дотримання вимог закону, відсутні.
Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 05 березня 2020 року.

Головуючий                                                                            Курій Н.М.

Судді:                                                                                     Ванівський О.М.

                                                               Мельничук О.Я.