Справа № 307/1645/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        09 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючої         -        судді Кожух О.А.,
       суддів         -        Джуги С.Д., Куштана Б.П.,
з участю секретаря         -        Чучка Н.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 на ухвалу Тячівського районного суду від 04 березня 2020 року (головуючий суддя Бобрушко В.І.), якою забезпечено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили стягнути з останнього кошти в розмірі 121000 грн.
Одночасно з позовом подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 121000 грн.
Вказана заява мотивована тим, що з матеріалів кримінальної справи №6106801, відкритої за факту подвійного вбивства батьків позивачів 01.09.2001, стало відомо, що відповідач уклав договір позики грошей з батьком позивачів - ОСОБА_2 , та станом на серпень 2001 року заборгував йому 5000 доларів США (на день подання позову еквівалентно 121000 грн.). Відповідач визнав борг та підтвердив у кримінальній справі своїми письмовими поясненнями у протоколі допиту свідка від 20.09.2001, проте вказані кошти не повернув. Такі дії, на думку позивачів, свідчать, що в подальшому відповідач не буде добровільно повертати кошти, ухилятиметься від повернення позики та може з цією метою відчужити своє майно на користь третіх осіб. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому ускладнити або унеможливити виконання рішення суду.
Ухвалою Тячівського районного суду від 04.03.2020 заяву представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – ОСОБА_4 - про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме та рухоме майно, грошові кошти, які належать відповідачу ОСОБА_1 в межах ціни позову на суму 121000 грн., до закінчення провадження у цивільній справі.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що сам факт невиконання вимоги позивача про повернення коштів в позасудовому порядку та подання ним позову не може свідчити про наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання судового рішення та не є доказом обґрунтованості застосування заходів забезпечення позову. Крім того, заявник у поданій заяві про забезпечення позову не надав пропозицій щодо зустрічного забезпечення. Також апелянт звернув увагу, що органи та особи, на які покладено обов`язок примусового виконання ухвали про забезпечення позову, не уповноважені визначати вартість майна, на яке накладається арешт або накладати арешт на майно боржника вибірково, в межах ціни позову. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Позивачі, їх представник та апелянт в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлена належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Клопотань про відкладення розгляду справи від цих осіб не надходило. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за їх відсутності. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка скаргу просила задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявний спір по стягнення заборгованості за договором позики, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, а тому дійшов висновку про наявність підстав забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, грошові кошти, які належать відповідачу, у межах заявлених вимог у розмірі 121000 грн.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам процесуального права та фактичним обставинам справи, виходячи з такого.
За змістом ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і находяться у нього чи в інших осіб.
Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
При цьому необхідно враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову – накладення арешту на майно та кошти відповідача - та предметом позовних вимог - стягнення коштів у розмірі 121000 грн. Так, між сторонами дійсно існує спір – позивачі просять стягнути з відповідача кошти, який останній заборгував їхньому загиблому батькові, що було визнано відповідачем ще у 2001 році. Станом на час звернення позивачів з даним позовом – більше як через вісімнадцять років – кошти дітям позикодавця не повернуті. Зважаючи на таку поведінку відповідача, судова колегія вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку, про обґрунтованість припущення, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів заявників та слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку вірного про наявність достатніх правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та кошти, що належать відповідачу ОСОБА_1 , у межах заявлених вимог у розмірі 121000 грн.
Щодо права органу, на який покладено обов`язок примусового виконання ухвали про забезпечення позову, визначати вартість майна, на яке накладається арешт, або накладати арешт на майно боржника вибірково - в межах ціни позову, колегія зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт накладається саме у розмірі суми стягнення (з урахуванням передбачених цим законом платежів) на все майно боржника або на окремі речі. Тобто, постановлення оскаржуваної ухвали не є підставою для накладення виконавцем арешту на все майно або кошти, належні відповідачу, а лише у розмірі суми стягнення. 
Крім того, відповідач не позбавлений права звертатись до суду з клопотанням про заміну одного виду забезпечення позову іншим, зокрема, просити накласти арешт на майно відповідної вартості, що відповідає ціні позову. Також, оскільки подано позов про стягнення грошової суми, відповідач може, відповідно до ч.ч.4, 5 ст. 156 ЦПК України, забезпечити позов за своєю ініціативою шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вимог позивачів або надання гарантії банку на певну суму, що є підставою для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову. 
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала не містить обґрунтування щодо незастосування зустрічного забезпечення, колегія суддів відхиляє як безпідставні, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1,2 ст.154 ЦПК України суд, у випадку забезпечення позову може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
Тобто, застосування зустрічного забезпечення при вирішення питання про забезпечення позову є правом суду.
Ч.3 ст.154 ЦПК України визначено обставини, за яких суд зобовязаний застосувати зустрічне забезпечення. Таких обовязкових підстав не встановлено та апелянтом не наведено.
В той же час, статтею 154 ЦПК України передбачено право самого відповідача звернутись до суду з клопотанням про зустрічне забезпечення.
Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Тячівського районного суду від 04 березня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 червня 2020 року.

Головуюча:        

Судді: