Ухвала                                                                                                
Іменем України
23 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 598/1781/17                                                                                  
провадження № 51-5154км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                                          за участю секретаря                                                                                                                           судового засідання           ОСОБА_4 ,                                                                    прокурора                            ОСОБА_5 , 
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у кримінальному провадженні № 598/1781/17, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017210090000189, щодо
ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця с. Мухавець Збаразького р-ну 
Тернопільської обл., жителя   

АДРЕСА_1 ,
звільненого від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за № 598/1781/17 закрито.
Заяву потерпілого ОСОБА_6 про стягнення витрат на правову допомогу залишено без розгляду.
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 25 вересня 2019 року залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_8 є винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК, а саме в тому, що він 20 червня 2017 року приблизно о 14:20 на вулиці в с. Бутин Збаразького району Тернопільської області на ґрунті неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_6 під час конфлікту з приводу майнового спору умисно завдав йому кулаком удару в обличчя, заподіявши фізичного болю та не спричинивши тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_6 – адвокат ОСОБА_7 ставить вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_8 на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.  Звертає увагу на те, що строк притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності закінчився в період розгляду провадження в суді першої інстанції, у тому числі внаслідок затягування розгляду справи обвинуваченим та його захисником, а також відкладення розгляду судом за наявності клопотання потерпілої сторони щодо судового розгляду за її відсутності. Вважає необґрунтованими рішення суду першої інстанції про необхідність залишити без розгляду заяву потерпілого про стягнення понесених ним витрат на правову допомогу, а також рішення апеляційного суду про необхідність залишити ухвалу місцевого суду без змін. Просить суд касаційної інстанції стягнути процесуальні витрати з ОСОБА_8 на користь потерпілого або призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор вважав, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Частиною 4 ст. 434-1 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) передбачено можливість передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо колегія суддів (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. 
Перевіривши матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , вивчивши касаційну скаргу представника потерпілогоОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 , колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на таких підставах.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року (справа № 462/6473/16-ц, провадження № 14-400цс18) зробила такі висновки щодо застосування норм права: питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядках. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/78215464).
Слід зазначити, що, на думку колегії суддів, такий правовий висновок суперечить кримінальному процесуальному закону та судовій практиці.
Питання, які стосуються розподілу судових витрат вирішуються під час судового розгляду кримінального провадження у порядку, визначеному нормами КПК щодо цивільного позову. Зокрема, ч. 7 ст. 128 КПК передбачено, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. 
Водночас, ч. 1 ст. 129 КПК передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Тобто будь-яким іншим рішенням, крім зазначених у цій нормі закону, суд не може вирішити цивільний позов у кримінальному провадженні.
Саме тому, ухвалюючи інші рішення або скасовуючи судові рішення тільки в частині вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, суди спрямовують вирішення цих питань у порядку цивільного судочинства.  
Наприклад, постановами Другої та Третьої судових палат Касаційного кримінального суду  від 03 жовтня 2018 року (справа №212/3777/16-к, провадження № 51-452км18) та від 09 жовтня 2019 року (справа № 756/1662/17, провадження № 51-2989км19) скасовано судові рішення в частині вирішення цивільних позовів, у тому числі про стягнення витрат, понесених у зв`язку із наданням правової допомоги, та призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/77037294, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/84941702).
Постановою Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 04 грудня 2018 року (справа № 539/1840/16-к, провадження № 51-3647км18) у кримінальному провадженні за касаційною скаргою прокурора, який вказував на обов`язок суду роз`яснити потерпілому право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про стягнення на його користь понесених витрат на правову допомогу, судом касаційної інстанції рішення залишено без зміни (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/78426339).
Таким чином, згаданий правовий висновок Великої Палати про неможливість розгляду питання щодо цивільного позову, у тому числі й в частині стягнення процесуальних витрат, у порядку цивільного судочинства, перешкоджає захисту порушених майнових прав особи у випадках, коли ці питання не були вирішені під час судового розгляду кримінального провадження або якщо немає інших підстав для скасування судових рішень судами вищих інстанцій, крім неправильного застосування закону щодо вирішення цивільного позову. Адже скасування правильних у частині застосування кримінального та кримінального процесуального законів рішень тільки у зв`язку з неправильним вирішенням питань, пов`язаних із цивільним позовом, є таким, що суперечить меті кримінального провадження, передбаченій у ст. 2 КПК, а саме: захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченню швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Крім того, така правова позиція не відповідає загальним засадам кримінального провадженням, визначеним ст. 7 КПК, зокрема, і принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КПК). 
На підставі викладеного вважаємо за необхідне запропонувати Великій Палаті Верховного Суду відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеному в постанові від 21 листопада 2018 року (справа № 462/6473/16-ц, провадження № 14-400цс18), та ухвалити рішення, яке б узгоджувалося із зазначеними нормами КПК та судовою практикою у кримінальних провадженнях.
Виходячи з наведеного та керуючись статтями 434-1, 434-2 КПК, Верховний Суд
постановив:
Передати кримінальне провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року щодо ОСОБА_8 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 4 ст. 434-1 КПК.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                            ОСОБА_3