ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 597/54/20	Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В. 	
Провадження № 22-ц/817/502/20 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 308030000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Парандюк Т. С., 
за участю секретаря - Кантицька О.І. 
та сторін: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №597/54/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2020 року, ухваленого суддею Дудяк С.В., повний текст якого складений 24 лютого 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:
у січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1  зазначив, що відповідач, будучи сином колишньої власниці даної квартири, яка на даний час вже належить позивачу, без поважних причин, понад рік, відсутній за місцем реєстрації. З 2009 року відповідач, як стверджує позивач, не проживає у спірній квартирі, участі в утриманні житла не бере, комунальних платежів не сплачує, особистих речей його у квартирі немає і взагалі він не цікавиться нею. Реєстрація відповідача в належній позивачу власності створює йому незручності, оскільки в нього виникла необхідність в оформленні субсидії.
Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням — відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог.
Судові витрати по справі покладено на сторони в понесених ними розмірах.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2020 року у справі №597/54/20 та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що хибним є твердження суду про те, що він, набувши право власності на квартиру АДРЕСА_1 , не мав права звертатися із даним позовом до суду, оскільки позов був передчасним, а саме: для нього строк у 6 місяців почав протікати з часу проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме з 27 листопада 2019 року та на час проголошення рішення суду був меншим за три місяці. Вказує, що відповідач є сином ОСОБА_4 (колишнім власником квартири), з яким апелянт не проживав і не вів спільного господарства, отже, не відноситься до членів сім`ї власника у розумінні вимог ст.ст.64, 156 ЖК УРСР. ОСОБА_3 має похідне право від власника, а з припиненням права власності особи, в даному випадку договору купівлі-продажу від 27 листопада 2019 року втрачає й право користування жилим приміщенням членів його сім`ї.
У судовому засіданні представника  ОСОБА_1  - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.
ОСОБА_3  в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, оскільки з`явитися не має можливості. Крім цього в заяві зазначив, що з позовом згідний повністю, заперечень немає та просить позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції вважав, що даний позов є передчасним, оскільки з часу придбання квартири і звернення позивачем до суду пройшло менше трьох місяців, а відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також позивачем залишилась недоведеною обставина відсутності відповідача за місцем реєстрації саме без поважних причин, що є вирішальним при вирішенні такого роду спорів.
Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2019 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).
27.11.2019 приватним нотаріусом Лучків І.В. право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 34333026.
ОСОБА_1 належним чином виконав всі узгоджені стороною за договором купівлі-продажу істотні умови і свої зобов`язання, в тому числі і щодо повної оплати продавцю ОСОБА_4 домовленої вартості квартири.
Згідно з будинковою книгою за адресою АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_3 (а.с.10-12)
Як зазначено в довідці №1962 від 02 грудня 2019 року, виданою виконкомом Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає по місцю реєстрації: АДРЕСА_2 , з 2009 року по даний час (а.с. 15).
Відповідач ОСОБА_3 23 січня 2020 року електронною поштою на адресу суду направив заяву, згідно якої пред`явлений йому позов визнав повністю і просив його задовольнити.
Документів чи інших доказів, які б підтверджували відносини між ОСОБА_1 , як власником на даний час та відповідачем суду не надано.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, місцевий суд не врахував про наявність правових підстав про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відповідачем. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
Отже, колегія суддів вважає, що  ОСОБА_3 має похідне право від власника, а з припиненням права власності особи, в даному випадку відчуження спірної квартири матір`ю ОСОБА_4 , він втратив й право користування жилим приміщенням.
Дана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц (провадження №61-20713св18).
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, а рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2020 року — скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням — задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Згідно з ч.2 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.
Враховуючи те, що відповідачем ОСОБА_3 позов визнано повністю, а ОСОБА_1 при подачі позовної заяви та апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 1 471 (одну тисячу чотириста сімдесят одну) гривню 40 копійок, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: с. Шершенівка, Борщівського району, Тернопільської області, поштовий індекс 48730, паспорт Серія НОМЕР_1 , виданий Борщівським РВ УМВС України в Тернопільській області 22 жовтня 1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_2 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 1 471 (одну тисячу чотириста сімдесят одну) гривню 40 копійок.
Зобов`язати головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: с. Шершенівка, Борщівського району, Тернопільської області, поштовий індекс 48730, паспорт Серія НОМЕР_1 , виданий Борщівським РВ УМВС України в Тернопільській області 22 жовтня 1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_2 ) 50% сплаченого ним судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 630 (шістсот тридцять) гривень 60 копійок, що внесений квитанцією №47 від 18 березня 2020 року, рахунок отримувача у форматі IBAN — UA398999980313121206080019751, отримувач — УК у м.Тернопіль/ОТГ м.Тернопіль/22030101; код отримувача — 37977726, МФО отримувача — 899998, банк отримувача — Казначейство України (ел. адм. Подат.), код класифікації доходів бюджету — 22030101.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — задовольнити.
Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2020 року — скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням — задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання — АДРЕСА_4 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: с. Шершенівка, Борщівського району, Тернопільської області, поштовий індекс 48730, паспорт Серія НОМЕР_1 , виданий Борщівським РВ УМВС України в Тернопільській області 22 жовтня 1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_2 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 1 471 (одну тисячу чотириста сімдесят одну) гривню 40 копійок.
Зобов`язати головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: с. Шершенівка, Борщівського району, Тернопільської області, поштовий індекс 48730, паспорт Серія НОМЕР_1 , виданий Борщівським РВ УМВС України в Тернопільській області 22 жовтня 1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_2 ) 50% сплаченого ним судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 630 (шістсот тридцять) гривень 60 копійок, що внесений квитанцією №47 від 18 березня 2020 року, рахунок отримувача у форматі IBAN — UA398999980313121206080019751, отримувач — УК у м.Тернопіль/ОТГ м.Тернопіль/22030101; код отримувача — 37977726, МФО отримувача — 899998, банк отримувача — Казначейство України (ел. адм. Подат.), код класифікації доходів бюджету — 22030101.
Повернути ОСОБА_1 оригінал квитанції №47 від 18 березня 2020 року, залишивши у матеріалах справи належним чином посвідчену копію. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення і строк оскарження може бути продовжений на строк дії карантину.

Повний текст судового рішення виготовлений 15 червня 2020 року.

Головуючий 
Судді