Справа № 349/19/20 
Провадження № 22-ц/4808/637/20 
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
судді               Фединяка В.Д. 
суддів:             Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,
секретаря        Бойчука Л.М.
з участю          ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду від 10 березня 2020 року, ухвалене у  складі судді Могили Р.Г. у м. Рогатин,
                                                   ВСТАНОВИВ:
У  січні  2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування неправдивої інформації та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ОСОБА_2 , будучи з ним у неприязних стосунках, у змові з іншими жителями села Гоноратівка Рогатинського району склав колективне звернення, адресоване виконавчому комітету Верхньолипицької сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області та сільському голові ОСОБА_3 , в якому в дванадцяти пунктах поширив щодо нього недостовірну інформацію, зокрема, про вчинення ним розбійного нападу, грубі висловлювання до дітей, провокацію конфліктів, поширення неправдивої інформації про односельчан, прояви неприхованої агресії при спілкуванні, подання неправдивих свідчень у правоохоронні органи і до суду, погрози судовими розправами, неучасть у громадських роботах, нецензурну лайку, хизування дорогим телефоном, при цьому подаючи до суду довідки про неможливість сплачувати судові витрати, подання його матір`ю і братом неправдивих свідчень проти односельчан тощо. Зазначення у зверненні, що його необхідно «ізолювати від суспільства» принизило його честь, гідність та завдало моральної шкоди. Зазначає, що відповідач брав активну участь у формулюванні змісту та питань колективного звернення, чітко та з власної волі підписався під цим зверненням та скерував його до виконавчого комітету та голови Верхньолипицької сільської ради. 
Вказує, що факт поширення недостовірної інформації в письмовій формі через написання колективного звернення та його скерування до сільської ради, дискредитує його людську природу та право на повагу до честі та гідності. Вважає, що для звернення до сільської ради не було жодних підстав.
Поширюючи недостовірну інформацію, відповідач діяв цинічно та з особливою зухвалістю.
В обґрунтування понесених моральних втрат зазначає, що дії відповідача заподіяли йому душевні страждання, що виражаються у порушенні душевної рівноваги, сну, спокою, нервових збудженнях, неспокої, напруженні викликаного стресом, який порушив та і надалі порушує його нормальні життєві зв`язки. Особливо постраждав  його авторитет, оскільки численні представники виконавчого комітету Верхньолипницької сільської ради отримали неправдиві відомості щодо нього, зокрема, і щодо розбою, який не вчиняв, та є умисним, свідомим, цілеспрямованим наклепом, що підриває його авторитет, принижує його честь та гідність та заподіює душевні страждання. Як наслідок таких дій відповідача змушений купувати заспокійливі засоби.   
Вважає, що відомості, які зазначені у колективному зверненні, є наклепом та не можуть бути визнані оціночним судженням.
Просив визнати, що: 1) відповідач ОСОБА_2 поширював відносно нього в письмовій формі неправдиву інформацію, викладену у колективному зверненні від 23 липня 2019 року до виконавчого комітету та голови Верхньолипицької сільської ради про те, що позивач «вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті; в грубій формі висловлюється до дітей. Діти бояться проходити повз їхнє подвір`я; провокує та створює конфліктні ситуації, в яких він завжди правий і через цивільний позов вимагає компенсації; розповсюджує неправдиву інформацію про односельчан; проявляє неприховану агресію при спілкуванні. Ми боїмося, що жертвою його поведінки наступним може бути кожен із нас, або наших дітей; подає неправдиві свідчення у правоохоронні органи і до суду; погрожує тим, хто йому заперечує судовими розправами до кінця свого життя; при зверненні допомогти в громадських роботах за останні декілька років ніколи не приймав участі; ображає нецензурною лексикою громадян, чим принижує честь і гідність односельчан, користуючись тим, що люди не подають на нього скарг; хизується перед камерою дорогим телефоном, при цьому подаючи до суду довідки про неможливість сплачувати судові витрати; мама і брат підтримують його, при цьому подаючи неправдиві свідчення проти односельчан; перебування в суспільстві може нести непередбачувані трагічні наслідки»; 2) визнати, що вказана вище інформація, є недостовірною та такою, що ображає та принижує честь та гідність позивача; 3) визнати, що поширені відповідачем відомості про те, що позивач «вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті» є наклепом; 4) визнати, що викладене у колективному зверненні прохання відповідача «просимо вжити заходів ізолювати від суспільства (позивача), оскільки перебування в суспільстві може нести непередбачувані трагічні наслідки» є таким, що ображає та принижує його честь та гідність; 5) зобов`язати відповідача спростувати протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію про позивача шляхом подання письмового звернення до виконавчого комітету Верхньолипицької сільської ради та голови Верхньолипицької сільської ради. Стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральних витрат 10 000 гривень.       
Рішенням Рогатинського районного суду від 10 березня 2020 року в позові     ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.
На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального права. 
На думку апелянта, висновок суду, що відомості викладені в колективному зверненні є оціночними, є необґрунтованим та незаконним, оскільки праву людини на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Суд першої інстанції не розібрався у поняттях оціночного судження та наклепу. Звинувачення у вчиненні злочину за відсутності обвинувального вироку суду є не що інше як наклеп та поширення недостовірної інформації та не можуть вважатися оціночними судженнями.
У скарзі апелянт зазначив, що жодного вироку суду, який би засвідчував вчинення ним злочину, а також жодних інших належних, допустимих, достатніх доказів в розумінні ст.ст. 77, 78, 80 ЦПК України, які б засвідчували правдивість викладеної в колективному зверненні інформації, відповідачами суду не надано, та і суд першої інстанції за підсумками розгляду справи таких доказів не здобув.
Відмовляючи у задоволенні позову та у встановленні факту поширення недостовірної інформації суд проігнорував доводи позивача, обґрунтування та той факт, що діяння, в якому його безпідставно звинувачують та зводять на нього наклеп щодо вчинення розбійного нападу, судом вже надано оцінку. Згідно рішення Рогатинського районного суду від 21 серпня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Суд проігнорував фактичні обставини справи про адміністративне правопорушення та той факт, що розбійного нападу апелянт не вчиняв, що визнав сам відповідач. З врахуванням преюдиційності судового рішення згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України суд був зобов`язаний визнати дії відповідача наклепом. 
Конкретне звинувачення у письмовій формі про вчинення апелянтом розбійного нападу, побиття відповідача до смерті, про подання неправдивих свідчень до суду та в правоохоронні органи, про вжиття нецензурної лексики суд вивів за межі юридичного складу правопорушення, передбаченого п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та всупереч п.19 цієї постанови наклеп був зведений до оціночних суджень. 
Таким чином, відомості поширені відповідачем у письмовому колективному зверненні від 23 липня 2019 року до голови та виконавчого комітету Верхньолипницької сільської ради є поширенням неправдивої інформації, відомості щодо вчинення ним правопорушення (злочину) не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 . Такі відомості підлягають перевірці судом на предмет їх достовірності, а отже, є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, тому суд першої інстанції допустив помилку, відмовляючи у задоволенні позову. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив. 
Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи  апеляційної  скарги  підтримав, просить вимоги скарги задовольнити .
Заслухавши доповідь судді, пояснення  осіб, які  беруть  участь у  справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні  апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.
Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Вказана конституційна норма кореспондує статті 10 Конвенції, згідно з якою кожна людина має право на свободу вираження своїх поглядів, одержувати та поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.
Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції  виходив з того, що  відомості, які викладені в колективному зверненні від 23 липня 2019 року, є оціночними судженнями, тобто оцінкою дій ОСОБА_1 його односельчанами, в тому числі відповідачем по справі ОСОБА_2 , а його подання до органу місцевого самоврядування є реалізацією конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України на колективне звернення з метою захисту особистих прав і законних інтересів. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду  на  таке.
Судом встановлено, що  в колективному зверненні мешканців села Гоноратівка Рогатинського району Івано-Франківської області від 23 липня 2019 року, адресованому виконавчому комітету Верхньолипицької сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області та сільському голові с. Верхня Липиця ОСОБА_3 , яке підписано 13 особами, в тому числі відповідачем по справі ОСОБА_2 , міститься прохання вжити заходи щодо ОСОБА_1 , який, на  думку  скаржників, створює умови, що унеможливлюють цивілізоване проживання в селі, а саме: «1. Вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті; 2. В грубій формі висловлюється до дітей. Діти бояться проходити повз їхнє подвір`я. 3. Провокує, створює конфліктні ситуації, в яких він завжди правий і через цивільний позов вимагає компенсації. 4. Розповсюджує неправдиву інформацію про односельчан. 5. Проявляє неприховану агресію при спілкуванні. Ми боїмося, що жертвою його поведінки наступним може бути кожен із нас або наших дітей. 6. Подає неправдиві свідчення у правоохоронні органи і до суду. 7. Погрожує тим, хто йому заперечує, судовими розправами до кінця життя. 8. При зверненні допомогти в громадських роботах за останні декілька років ніколи не приймав участь. 9. Ображає нецензурною лайкою громадян, чим принижує честь і гідність односельчан, користуючись тим, що люди не подають на нього скарг. 10. Хизується перед камерою дорогим телефоном, при цьому подаючи до суду довідки про неможливість сплачувати судові витрати. 11. Мама і брат підтримують його при цьому, подаючи неправдиві свідчення проти односельчан. 12. Просимо вжити заходів, ізолювати від суспільства, оскільки перебування в суспільстві може нести непередбачувані трагічні наслідки». У колективному звернені вказано, що відповідь на нього необхідно надати депутату сільської ради ОСОБА_4 . На зверненні міститься резолюція (рішення) сільського голови ОСОБА_3 про направлення документу до Рогатинського відділення поліції (а.с. 11).
Як визначено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. 
Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). 
Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).
Згідно з частинами першою та четвертою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Крім того п. 19 постанови Пленуму ВСУ N 1 від 27.02.2009 р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Установлено,  що  позивач вважає поширенув  колективному   зверненні  щодо нього інформацію відповідачем ОСОБА_2 такою, що є недостовірною, порушила його немайнові права, образила його честь та гідність та поставив вимогу про її спростування відповідачем.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. 
Отже, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, зазначена обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. 
Такий висновок узгоджується  з правовою  позицією   Верховного Суду у справі № 727/5418/17 від 21 березня 2019 року, яка  відповідно ч.4 ст.263 ЦПК України  враховується  судом  апеляційної іінстанції
Зі змісту скарги вбачається, що причиною звернення мешканців с. Гоноратівка Рогатинського району до виконавчого комітету та голови Верхньолипицької сільської ради Рогатинського району, на  думку  скаржників, в тому  числі  і  ОСОБА_2 , за  їх  судженням, стала  неналежна  поведінка позивача ОСОБА_1 , що є реалізацією свого права на звернення, відповідно до статті 40 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян».
За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки у цьому випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.
За таких обставин правильним є висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позову, оскільки вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.
Суд  відхиляє доводи  апеляційної  скарги, оскільки такі доводи апеляційної не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому до задоволення не підлягають.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 
                                                       ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Рогатинського районного суду від 10 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної  сили  з  дня  її  прийняття  і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено  10 червня 2020 року.

Судді:                                                                                                 В.Д.Фединяк 
                                                                                                             І.В.Бойчук
                                                                                                             В.А.Девляшевський