Номер провадження: 22-ц/813/575/20 
Номер справи місцевого суду: 521/9963/19
Головуючий у першій інстанції Коблова О. Д.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді Ващенко Л.Г.
суддів - Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,
за участі секретаря - Дубрянської Н.О.

розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року (одноособово суддя Коблова О.Д.) у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницького Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області від 30.05.2019 року про встановлення тимчасового обмеженнґя боржника у праві виїзду за межі України, 

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
13.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою на постанову державного виконавця Саманчук Т.В. Фортечного відділу виконавчої служби міста Кропивницького ГТУЮ в у Кіровградській області (далі-держвиконавець ВДВС) від 30.05.2019 року про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 , у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, згідно виконавчого листа № 521/20961/17, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 20.11.2018 року і просив: визнати неправомірною постанову від 30.05.2019 року; зобов`язати держвиконавця ВДВС усунути порушення його прав на виїзд за межі України шляхом скасування постанови від 30.05.2019 року.
Скарга обґрунтована наступним.
Постанову винесено у порушення вимог законодавства, оскільки у держвиконавця ВДВС відсутні докази на підтвердження його ухилення від сплати аліментів та заборгованості по аліментам, або намагання уникнути виконання грошового зобов`язання, тощо. Сплачувати аліменти у розмірі 22 200 гривень на 2/х дітей, при наявності дитини від першого шлюбу і паралізованої матері, при заробітній платі в розмірі 9 650 гривень він не має можливості, оскільки має сплачувати аліменти у декілька разів більше, ніж заробляє у Придністров`ї. Встановлення обмеження у праві виїзду за межі України автоматично означає втрату роботи у Придністров`ї. Він постійно повідомляє держвиконавця ВДВС про хід судових процесів та сплату аліментів на користь дітей.
Стягувач ОСОБА_2 подала письмові пояснення на скаргу, в яких просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги на постанову держвиконавця ВДВС.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.08.2019 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
ОСОБА_1 не погодився із ухвалою суду від 13.08.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу про задоволення скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає: 
На стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд слід вважати доцільним у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на неї рішенням суду. Він посилався на часткове погашення боргу та невчинення дій, що свідчили б про його ухилення від виконання аліментних зобов`язань, однак суд дійшов висновку, що зважаючи на загальний розмір стягнення та обставини справи, заявником не надано доказів вчинення ним дій, які б були спрямовані на виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
З ухвали суду незрозуміло, чому часткове погашення заборгованості з аліментів, з урахуванням статків заявника, а не тих, які були в нього раніше, коли він працював моряком та які стали фактично більше як в 5 разів меншими, його сплата аліментів у розмірі 1 повного прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку не є діями, спрямованими на виконання аліментні зобов`язань. Суд, у порушення ч. 5 ст. 441 ЦПК України, не надав об`єктивної та повної оцінки доводам, викладеним у заяві. 
Відповідно до ч.3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір відрахувань із заробітку особи в якості аліментів на неповнолітніх дітей не може перевищувати 70% заробітку. Кумулятивні аліментні витрати, згідно судових рішень, навіть після ймовірного зменшення розміру аліментів на утримання дітей з 22 200 до 4 000 гривень, згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.08.2018 р. у справі №521/2499/19), складають 6 413 гривень, майже 70% його заробітної плати, однак в нього є непрацездатна матір ОСОБА_3 1944 року народження, яка напівпаралізована після інсульту і потребує його допомоги.
Заборгованість зі сплати аліментів на користь дітей від другого шлюбу, виходячи із призначеного раніше розміру аліментів в 22 200 гривень (наразі розмір аліментів зменшено до 4 000 гривень), є такою, що фактично не може бути погашена. Із заробітної плати, яку він отримує з вересня 2018 року у Придністров`ї, також неможливо сплачувати аліменти у розмірі 22 200 гривень, оскільки це більше, аніж він заробляє. Тривалий час він був безробітним, у зв`язку з чим і накопичилась заборгованість.
Раніше ОСОБА_1 працював моряком, отримував заробітну плату у валюті, так у 2016 році заробив 25 297 доларів США, з яких залишив собі 7 700 доларів США, а колишня дружина отримала 17 600 доларів США, у 2017 році заробив 24 350 доларів США, з яких колишня дружина отримала 16 100 доларів США, а він отримав лише 4 250 доларів США, з яких 600 доларів у грудні 2017 року, по розписці, передав колишній дружині на утримання дітей. На теперішній час, отримуючи зарплатню не більше 400 доларів США, витрачаючи її майже всю на сплату аліментів на трьох неповнолітніх дітей та непрацездатну матір, ОСОБА_1 не має об`єктивної можливості погасити борг по аліментам, що накопичився та ще буде накопичуватися із розрахунку 22 200 гривень на місяць. ОСОБА_1 не ухилявся від сплати аліментів, регулярно сплачував та сплачує їх, але він не може платити більше, ніж заробляє.
Обмеження у праві виїзду за межі України означає фактичну неможливість у подальшому працювати моряком, при поверненні до України він не зможе виїхати за кордон, а це автоматично означає, що погасити наявну дуже значну заборгованість боржник не зможе, адже з огляду на відсутність досвіду праці та стажу, працевлаштуватися на «морську» зарплатню на березі не зможе. В діях ОСОБА_1 взагалі відсутнє ухилення від сплати аліментів за рішеннями судів, захід у вигляді обмеження його у праві виїзду за межі України створює патову ситуацію і не буде слугувати інтересам дітей.
Ухвала суду не відповідає приписам ст. ст. 6 та 70 Закону України «Про виконавче провадження» і ч.5 ст. 441 ЦПК України, а не скасування постанови про заборону на виїзд за межі України створить підстави для порушення згаданих принципів, у тому числі в сенсі ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини щодо забезпечення судовим рішенням розумного та справедливого балансу між задоволенням інтересів всіх учасників аліментних правовідносин.
У відзиві на скаргу стягувач ОСОБА_2 зазначила: 
Ухилення ОСОБА_1 підтверджено у суді, про що не заперечував його представник ОСОБА_4 ,пояснюючи, що аліменти сплачуються частково. Однак така часткова сплата аліментів не є належним виконанням зобов`язання. Зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та закону.
У боржника ОСОБА_1 існує зобов`язання, встановлене набутим законної сили рішенням суду, в якому визначена щомісячна сума сплати аліментів 22 000 гривень, рішення суду не передбачає сплату аліментів частинами. Отже, ОСОБА_1 порушує і ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на нього рішенням суду.
Зазначена скарга та інші скарги ОСОБА_1 подані з метою штучного створення перешкод для виконання рішень, які набули законної сили. Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.07.2018 року з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання 2/х дітей у розмірі 22 200 гривень щомісячно, починаючи з 14.12.2017 року. 31.10.2018 року вказане рішення суду залишене без змін постановою апеляційного суду Одеської області. До цього часу рішення суду належним чином не виконується.
Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини: дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи до пологовий і після пологовий догляд; дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Згідно ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-РЗР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Виходячи з положень ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своєї здатності і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Це положення передбачене і національним законодавством, ст. 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зобов`язання утримувати дитину носить не одноразовий, а періодичний характер.
Апелянт вказує про сплату аліментів на користь неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , проте, фактична сплата або несплата аліментів на утримання дитини від першого шлюбу, не впливає на обов`язок відповідача утримувати двох наших спільних дітей. 
Не має правового значення для вирішення спору посилання на ту обставину, що ОСОБА_2 отримувала до подачі позову у 2017 році грошові кошти з рахунку відповідача, оскільки на той час вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет і тому витрачали кошти на різні потреби сім`ї. Посилання апелянта про «перекриття можливості працювати моряком в подальшому», «можливе припинення працевлаштування у Придністров`ї», «можливе працевлаштування в Україні через Службу зайнятості з мінімальною заробітною платою» також не мають правового значення.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні скарги на постанову держвиконавця ВДВС виходив з того, що мотиви, на які посилається заявник у сукупності із фактичними обставинами справи, не є достатніми для скасування, вжитого на підставі постанови обмеження у праві виїзду заявника за межі території України до виконання покладених на нього зобов`язань (а.с. 32-34).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконанні зобов`язання - до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін, у передбачених законом випадках, або заперечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України»).
Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти будь-які свідомі діяння (дія або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні. 
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (ст. 71 ч.9 п.1 Закону України «Про виконавче провадження).
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що постановою держвиконавця ВДВС Саманчук Т.В. від 30.05.2019 року, в межах виконавчого провадження № 57826092 з примусового виконання виконавчого листа № 521/20961/17 від 20.11.2018 року, встановлено тимчасове обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа. Держвиконавцем ВДВС встановлено, що заборгованість боржника, за розрахунками, станом на 30.04.2019 року за період з 14.12.2017 року по 30.04.2019 року становить 310 136, 01 гривень і перевищує суму відповідних платежів за шість місяців (а.с. 4,10-12).
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Станом на 30.04.2019 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої, згідно розрахунку, за період з 14.12.2017 року по 30.04.2019 року становить 310 136,01 гривень і перевищує сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці (а.с. 12). 
Європейський суд з прав людини в рішенні, ухваленому 07.05.2002 року у справі «Бурдов проти Росії» (п.34) зазначив, що: пункт 1 статті 6 Конвенції передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь-якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні ґарантії, які надано сторонами у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би ґарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як положення, що лише ґарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (див. «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), Reports of Judgments and Decisions, 1997-ІІ, с. 510, п.40.
Наявність у особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, є підставою для обмеження такої особи у праві виїзду за межі України і одним із заходів забезпечення виконання рішення суду.
Зважаючи на те, що станом на 30.04.2019 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої, згідно розрахунку, за період з 14.12.2017 року по 30.04.2019 року становить 310 136,01 гривень і перевищує сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці (фактично за шість місяців), держвиконавець ВДВС дійшла обґрунтованого висновку про прийняття постанови від 30.05.2019 року щодо встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Доводи ОСОБА_1 у скарзі про те, що: він частково погашав заборгованість по аліментам і не вчиняв дій, що свідчили б про його ухилення від виконання аліментних зобов`язань; загальний розмір відрахувань із заробітку особи в якості аліментів не може перевищувати 70% заробітку, кумулятивні аліментні витрати, згідно судових рішень, у нього складають 6413 гривень, майже 70 % заробітної плати; у нього є непрацездатна матір, яка хворіє і також потребує його допомоги; фактично відрахування складають 100% його заробітку, що ставить у надзвичайно скрутне становище; він не може сплачувати аліменти в розмірі 22 200 гривень, оскільки це більше, ніж він заробляє, до того, він тривалий час був безробітним і саме через це накопичилась заборгованість; у 2016-2017 роках його статки моряка були значними, більша частина яких отримана стягувачем ОСОБА_1 ; обмеження у праві виїзду за межі України означає фактичну неможливість у подальшому працювати моряком, а при поверненні до України він не зможе виїхати за кордон і це автоматично означає, що погасити наявну заборгованість боржник не зможе; працевлаштуватися на «морську» зарплатню на березі він не зможе, а переставши працювати у Придністров`ї та повернувшись до України, буде певний час безробітний, що призведене до подальшого накопичення заборгованості; захід у вигляді обмеження у праві виїзду за межі України створює патову ситуацію для всіх учасників аліментних правовідносин, створить підстави для ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини щодо забезпечення судовим рішенням розумного та справедливого балансу між задоволенням інтересів всіх учасників аліментних правовідносин, - не заслуговують на увагу. 
У боржника має місце заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої, згідно розрахунку від 30.04.2019 року, за період з 14.12.2017 року по 30.04.2019 року, становить 310 136,01 гривень.
Тобто має місце заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, у даному випадку цей розмір перевищує суму відповідних платежів за шість місяці.
Станом на час розгляду справи в суді першої і в суді апеляційної інстанцій, боржник не надав доказів на підтвердження погашення ним заборгованості по аліментам у розмірі 310 136,01 гривень.
За таких обставин, постанова держвиконавця ВДВС про обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, є обґрунтованою.
Розмір аліментів, які стягнуті із боржника на підставі рішення суду, а також наявність інших утриманців, що, за твердженнями боржника, перевищує 100% його заробітку і ставить у скрутне становище, а також працевлаштування боржника за межами України, до уваги не приймаються, оскільки наявність заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, за чинним законодавством, надає держвиконавцю ВДВС право виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, до погашення останнім заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення ним заборгованості по аліментам у розмірі 310 136,01 гривень, зважаючи на обставини справи, є необхідним, насамперед, в інтересах дітей.
Доводи ОСОБА_2 , що стягувач ОСОБА_2 у 2016-2017 роках отримувала з рахунків боржника в установі банку грошові кошти, а також, що після обмеження у праві виїзду за межі України боржник не зможе працювати моряком і продовжувати працювати у Придністров`ї, працевлаштування в Україні через Службу зайнятості можливе з мінімальною заробітною платою, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не мають правового значення.
Обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України є тимчасовим.
В  разі погашення боржником заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, постанова про обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути скасована держвиконавцем або оскаржена до суду.
Доводи про невідповідність ухвали вимогам ч.5 ст. 441 ЦПК України, безпідставні.
У даному випадку йдеться про законність постанови держвиконавця ВДВС щодо встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України, прийнятої держвиконавцем ВДВС на підставі ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». 
Підставою для встановлення держвиконавцем ВДВС тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України є наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.
Разом з тим, ст. 441 ЦПК України передбачає підстави тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України судом, як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. При цьому, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням.
Тобто підставою для покладення такого обмеження судом є доведення факту ухилення особи від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а ухвалу суду залишає без змін.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені ст. 390 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 30.04.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська