Ухвала
 
19 березня 2020 року
м. Київ
справа № 554/653/19
провадження № 61-3815ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 22 жовтня 2019 року 
та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області, Державної казначейської служби України про визнання незаконними дій (бездіяльності) Управління Служби безпеки України в Полтавській області та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Полтавській області (далі - УСБУ в Полтавській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про визнання незаконними дій (бездіяльності) УСБУ в Полтавській області та стягнення моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що в провадженні слідчого відділу УСБУ в Полтавській області знаходиться кримінальне провадження від 27 грудня 2017 року № 4217170000000415, за фактом невиконання слідчими Кобеляцького відділу поліції Головного управління Національної поліції (далі - Кобеляцький ВП ГУНП в Полтавській області) ухвал Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05 травня 2017 року та 
від 15 вересня 2019 року, якими зобов`язано останніх вчинити слідчі та процесуальні дії у кримінальному провадженні № 12015170240000964 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 384 КК України. Постановами від 08 лютого, 06 квітня, 25 травня 2018 року, які у подальшому були скасовані слідчим суддею, ОСОБА_1 було безпідставно відмовлено у визнанні його потерпілим.
Посилаючись на систематичну бездіяльність посадових осіб УСБУ в Полтавській області під час розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 382 КК України, у кримінальному провадження від 26 грудня 2017 року № 42017170000000415, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у сумі 50 076 грн.
Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 22 жовтня 
2019 року (у складі судді Савченко Л. І.) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 січня 2020 року 
(у складі колегії суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Триголова В. М.) рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 22 жовтня 
2019 року залишено без змін.
25 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду касаційною скаргою на рішення Октябрського районного суду міста Полтави 
від 22 жовтня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 21 січня 2020 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій даній справі заявлено вимоги немайнового характеру, а саме: визнання незаконними дій (бездіяльності) та стягнення моральної шкоди.
При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі, тобто ціна позову становить 50 076 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).
Отже, справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», заява № 47921/08, від 09 жовтня 2018 року). 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України 
суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, 
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 22 жовтня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області, Державної казначейської служби України про визнання незаконними дій (бездіяльності) Управління Служби безпеки України в Полтавській області та стягнення моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 І. М. Фаловська
А. І. Грушицький
В. В. Сердюк