Ухвала
 
09 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 430/1281/14-ц
провадження № 61-43510сво18
 
Верховний Суд у складі Об'єднаної  Палати  Касаційного цивільного суду: 
Червинської М. Є. (суддя - доповідач), Висоцької В. С., Гулька Б. І.,                        Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Сімоненко В. М.,
             
розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є. В., про визнання недійсними правочинів, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області у складі судді Стеценко О. С. від                     20 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Луганської області у складі колегії суддів: Коротенка Є. В., Луганської В. М., Орлова І. В. від                   25 липня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є. В., про визнання недійсними правочинів. 
 
Позовна заява мотивована тим, що з 27 вересня 2001 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано  рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від               18 січня 2012 року у справі № 2-1361/2011. За час перебування у шлюбі ними набуто майно, зокрема: житловий будинок АДРЕСА_1 , та магазин з літнім майданчиком, який розташований за адресою:                                АДРЕСА_2 . Вказані об`єкти нерухомого майна за договорами дарування від                  24 листопада 2011 року були подаровані відповідачем своїй матері ОСОБА_4 . Позивач зазначила, що згоди на укладення цих договорів дарування вона не надавала, не уповноважувала жодну особу на підписання самих договорів або такої згоди.
 
Оскільки вважає своє право власності на частину вказаного нерухомого майна, яке є спільним сумісним майном подружжя, порушеним з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати недійсними договір дарування житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, та договір дарування магазину з літнім майданчиком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладені 24 листопада                                 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .
 
Указану справу суди розглядали неодноразово.
 
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 15 серпня 2016 року до участі у справі було залучено ОСОБА_3 як співвідповідача, який є правонаступником ОСОБА_4 .  
 
Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від                          20 лютого 2017 року позов  ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, укладений між                              ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений 24 листопада 2011 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є. В., зареєстрований в реєстрі за № 1690;
 
Визнано недійсним договір дарування магазину з літнім майданчиком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений 24 листопада 2011 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є. В., зареєстрований в реєстрі за № 1691.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні оспорюваних правочинів позивач своєї нотаріально посвідченої згоди на відчуження спірного майна в силу вимог частини третьої статті 65 СК України ОСОБА_2 не надавала, тому оспорювані договори є недійсними.
 
Постановою апеляційного суду Луганської області від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 20 лютого                            2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки позивачем доведено недобросовісність дій ОСОБА_2 та його матері                      ОСОБА_4 під час укладання договорів дарування спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_5 та відсутність на їх укладання згоди другого з подружжя - ОСОБА_1 , то в силу вимог статті 215 ЦК України оспорювані правочини є недійсними. 
 
ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили всіх фактичних обставин справи; не врахували, що рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 27 квітня                               2011 року встановлено, що з грудня 2006 року по 15 квітня 2010 року подружжя ОСОБА_5 не проживали разом та не вели спільне господарство, а заочним рішенням цього ж суду від 25 серпня 2011 року шлюб між ними було розірвано до укладання оспорюваних договорів, тому на відчуження такого майна згода позивача як другого з подружжя не потрібна.  Спірне майно було придбано за особисті кошти відповідача, а тому договори щодо його відчуження жодним чином не порушують права та інтересів позивача.
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що все майно, набуте у шлюбно-сімейних відносинах до набрання законної сили рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 18 січня 2012 року про розірвання шлюбу належить на праві спільної сумісної власності чоловіку та дружині. Тому оспорювані договори були укладені всупереч вимогам частин першої-третьої статті 65 СК України без отримання згоди позивача як другого з подружжя. Посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін. 
 
Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що станом на дату укладення оспорюваних договорів у нотаріуса не було жодних підстав сумніватися у достовірності факту розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та       ОСОБА_2 , тому підстав вимагати надання згоди члена подружжя на укладення відповідних договорів не було. Обдаровувана особа -                    ОСОБА_4 не була обізнана про той факт, що майно за спірним договором перебуває у спільній власності членів подружжя, не була обізнана про необхідність існування згоди іншого з членів подружжя на укладення таких договорів і приймаючи майно в подарунок діяла добросовісно, що унеможливлює визнання зазначених договорів недійсними.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                       05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 430/1281/14-ц з Новопсковського районного суду Луганської області.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                         10 березня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу № 430/1281/14-ц передано на розгляд Верховного Суду у складі Об'єднаної  Палати  Касаційного цивільного суду.
 
Ухвала суду мотивована тим, що у Верховному Суді у складі Касаційного цивільного суду існує наявність принципово різного підходу про наявність правових підстав для визнання недійсними договорів дарування спільного сумісного майна з підстав відсутності згоди на його відчуження одного з подружжя; визнання таких договорів недійсними в цілому чи в частині відчуження Ѕ частини спільного сумісного майна іншого з подружжя.
 
Так, у справі, яка переглядається, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 у порушення вимог статей 316, 317, 319, 321 ЦК України уклав договори дарування від 24 листопада 2011 року, предметом яких є житловий будинок АДРЕСА_1 , та магазин з літнім майданчиком, який розташований на АДРЕСА_2 , будучи власником лише 1/2 частини вказаного майна, не маючи майнових прав на спірний будинок та магазин в цілому та не будучи особою уповноваженою на вчинення такого правочину на 1/2 його частини, що належить ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_2 безпідставно розпорядився майном, яке йому не належить, чим порушив права ОСОБА_1 , оскільки права володіння, користування та розпорядження спірним майном належали позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, що також було встановлено судами.
 
За таких обставин оспорювані договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_2 подарував житловий будинок АДРЕСА_1 , та магазин з літнім майданчиком на АДРЕСА_2 , що є спільною сумісною власністю його та позивача, своїй матері - ОСОБА_4 ,  є недійсними в частині дарування 1/2 спірного майна, що належить ОСОБА_1 , оскільки укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником цього житла.
 
Аналогічний правовий висновок сформований у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 311/3123/16-ц (провадження                    № 61-18078св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі  № 344/5104/14-ц (провадження № 61-30105св18).
 
У той же час, вирішуючи спори за подібних обставин, суд вищої інстанції приймав інші за змістом судові рішення.
 
Так, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі                      № 200/8749/15-ц (провадження № 61-18475св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 569/19218/13-ц (провадження                  № 61-34408св18) суд касаційної інстанції погодився з висновками попередніх судів про визнання договорів дарування спільного сумісного майна подружжя, укладених без згоди іншого з подружжя, недійсними щодо відчуження всього майна, в тому числі і належної відповідачу Ѕ частини у спільному сумісному майні подружжя.
 
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
З огляду на викладене, справа № 430/1281/14-ц за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 20 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Луганської області від 25 липня 2018 року підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом  у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
З огляду на вказане справа розглядатиметься Верховним Судом  у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у спрощеному провадженні). 
 
Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є. В., про визнання недійсними правочинів, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області у складі судді    Стеценко О. С. від 20 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Луганської області у складі колегії суддів: Коротенка Є. В., Луганської В. М., Орлова І. В. від  25 липня 2018 року.
 
Призначити справу до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська   Судді:В. С. Висоцька    Б. І. Гулько    В. І. Крат     Д. Д. Луспеник    Є. В. Синельников                                                                                                     В. М. Сімоненко