Справа № 428/7028/19 
Провадження № 22-ц/810/166/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2020 року, квітня місяця, 15-го дня Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Яреська А.В., суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст.369 ЦПК України) цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 грудня 2019 року у цивільній справі (№ 428/7028/19 суддя І інстанції - Кордюкова Ж.І.) за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:
У червні 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами в обґрунтування яких вказав, що ОСОБА_1 звернувся до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим відповідач підписав заяву № б/н від 03 вересня 2013 року, згідно якого отримав кредит у розмірі 5 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідачем, станом на 28 травня 2019 року утворилася заборгованість у сумі 125 711, 78 грн, з яких: 5 690, 51 грн - заборгованість за тілом кредиту, 120 021, 27 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 03.09.2013 по 02.04.2018. У зв`язку з викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 вересня 2013 року у сумі 125 711, 78 грн. Вирішити питання по судовим витратам. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк». 
Не погодившись з вказаним вище рішенням АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Скаржник просить суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 грудня 2019 року та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у даній справі договір у встановленому порядку не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, що свідчить про його згоду з усіма умовами цього договору. Вважає, що місцевим судом зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості по кредиту. Ухвалою Луганського апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи. Розгляд апеляційної скарги проводився без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин. Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України. Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводився без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. 
Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з копією Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку №б/н від 03.09.2013 року, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1  був укладений договір про надання банківських послуг, який складається із «Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів». Як вбачається із копії Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання в Приватбанку №б/н від 03.09.2013 року, підписаної відповідачем, він погодився з тим, що ця «Анкета-Заява» разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», а також «Тарифами» складає договір про надання банківських послуг. Відповідач ОСОБА_1  отримав в АТ КБ «Приватбанк» кредитну картку з терміном дії 04.2016 року. Згідно з розрахунком заборгованості за договором № б/н від 03.09.2013 року, зробленого позивачем, станом на 28.05.2019 року відповідач  ОСОБА_1  має заборгованість в загальній сумі 335146,60 грн., яка складається з 5690,51 грн. - заборгованості за кредитом, 326656,09 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 2800 грн. - заборгованості за пенею та комісією. Оскільки умови договорів приєднання були розроблені АТ КБ «Приватбанк», то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У Анкеті - заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 03.09.2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , просив стягнути тіло кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за процентами на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами з 03.09.2013 року по 02.04.2018 року. Зазначені позовні вимоги обґрунтовані тим, що їх розмір і порядок нарахування, крім тіла кредиту, визначені у довідці про умови кредитування  з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку ( https://privatbank.ua/terms/), і є невід`ємними частинами спірного договору. Представник позивача адвокат Шурхно К.А. заперечував проти того, що Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не були підписані відповідачем. Доказів на підтвердження протилежного позивачем та його представниками надано не було. При цьому в судовому засіданні не було встановлено, що саме з доданими до позовної заяви Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомився відповідач ОСОБА_1 і погодився з ними, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Не було встановлено і того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили саме такі умови щодо порядку нарахування, сплати і розміру процентів за користування кредитними коштами.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем Витяг з Тарифів та Умов та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем  ОСОБА_1  кредитного договору. Суд вважає, що АТ КБ «Приватбанк» в порушення приписів ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив  ОСОБА_1  про умови кредитування і не узгодив їх з ним. Таким чином, між сторонами був безпосередньо укладений кредитний договір від 03.09.2013 року у вигляді Анкети - заяви, підписаної сторонами, яка не містить строку повернення кредиту (користування ним). Зазначені висновки суду відповідають висновкам, зробленим Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17 за аналогічними правовідношеннями. Представник відповідача адвокат Шурхно К.А. не оспорював того, що ОСОБА_1 фактично отримав в АТ КБ «Приватбанк» і використав на власний розсуд грошові кошти в сумі 5690,51 грн.
Суд першої інстанції зазначив, що позивачем за період з 19.11.2013 року по 19.01.2017 року було стягнуто з відповідача на погашення заборгованості за кредитом 8072,07 грн. (зазначена сума визначена шляхом складання усіх сум, зазначених в останньому стовпчику розрахунку з назвою «Сума погашення за наданим кредитом», що склало 8072,07 грн.). Таким чином, грошові кошти, стягнуті банком на погашення заборгованості за кредитом, перевищують суму коштів, яку фактично отримав позивач і яку банк має право від нього вимагати. Зазначене свідчить про те, що позивач вже стягнув зі ОСОБА_1 суму фактично отриманих ним кредитних коштів в повному обсязі.
Аналізуючи обставини, встановлені в судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених АТ КБ «Приватбанк» позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. На підтвердження своїх позовних вимог позивач до позову додав копію анкети - заяви про приєднання у Умовам та Правилам надання банківських послуг (а.с.6), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. З тексту анкети-заяви, яка підписана відповідачем, вбачається, що будь-яких інших відміток, як то про видачу кредитної картки, визначення кредитного ліміту, погодження процентної ставки за користування кредитом, анкета-заява підпису відповідачки не містить. Умови та Правила надання банківських послуг також не містять розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору. Позивачем суду першої інстанції не була надана ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні інші докази, з яких можна встановити, яку саме картку і коли саме було отримано відповідачем. Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють суду перевірити правильність такого розрахунку та визначення розміру заборгованості.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Позивачем до суду не було надано доказів, що збільшення процентної ставки було погоджено з відповідачем або здійснено відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Також позивачем суду першої інстанції не було надано доказів видачі відповідачу кредитної картки, строку дії картки та виписки з рахунку, який був відкритий відповідачу, що позбавляє можливості апеляційний суд перевірити дотримання позивачем умов договору та користування відповідачем кредитними коштами.
Доводи апеляційної скарги про те, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України не є обґрунтованим. В анкеті-заяві зазначено лише персональні дані відповідача, адреса його проживання та місце працевлаштування. З доданого стороною позивача витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не вбачається за можливе достовірно встановити, який саме тариф передбачений для карти відповідача, а також які умови нарахування штрафних санкцій та пені передбачені до цього тарифу, оскільки в наданому витягу наведено 4 різновиди тарифів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Доводи апеляційної скарги про те, що кредит не може надаватися без сплати процентів за користування ним, а відтак відповідно до положень ст. 1048 ЦК України суд повинен був стягнути проценти, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, колегія суддів вважає безпідставними, позивачем не було заявлено вимог щодо стягнення процентів виходячи з розміру облікової ставки, тоді як відповідно до правил ст. 13 ЦПК суд розглядає справи лише у межах заявлених у позові вимог. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що позивачем не надано належних та достатніх доказів у підтвердження погодження між сторонами розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, а відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині та задоволення апеляційної скарги. Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 квітня 2020 року.

Відповідно до Закону України № 540-IX "Про додаткові соціальні та економічні гарантії у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020, Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» продовжуються на строк дії карантину строки... касаційного оскарження.

Головуючий

Судді