Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 559/372/15-ц
провадження № 61-40106 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , Варковицька сільська рада Дубенського району Рівненської області,
третя особа - комунальне підприємство «Архітектор»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Боймиструка С. В., Хилевича С. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У лютому 2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області, третя особа - комунальне підприємство «Архітектор» (далі ? КП «Архітектор»), про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання свідоцтва про право власності на майно недійсним та скасування його реєстрації, визнання права власності на майно.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на підставі договору купівлі - продажу від 20 червня 1989 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у с. Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, на земельній ділянці, яка перебувала на балансі колгоспу імені Паризької комуни. Вказаний договір посвідчений 27 червня 1989 року секретарем виконавчого комітету Варковицької сільської ради народних депутатів Дубенського району Рівненської області та зареєстрований у виконавчому комітеті Варковицької сільської ради народних депутатів за місцем знаходження цього будинку 
за № 50.
Рішенням виконавчого комітету Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 18 листопада 1997 року їй надано дозвіл на перебудову житлового будинку, розташованого по 
АДРЕСА_2 шляхом знесення та будівництва на його місті нового будинку.
У подальшому вона розробила генеральний план забудови земельної ділянки індивідуального будівництва, виготовила документи по проведенню світла до будинку. Після завершення будівництва у будинку стали проживати її батько ? ОСОБА_5 та мати ? ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 
ОСОБА_5 помер. 
ОСОБА_1 зазначала, що після смерті батька - ОСОБА_5 вона, поряд з іншими документами, які необхідні були їй при оформленні спадщини, знайшла у його кімнаті наступні документи: копію виписки з протоколу сесії Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області 
від 17 березня 1998 року, відповідно до якого сесія сільської ради на підставі заяви ОСОБА_1 надала йому дозвіл подарувати незавершене будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 громадянину ОСОБА_3 , своєму брату, а останній прийняв в дар вказане будівництво; копію свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 15 жовтня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 05 жовтня 1999 року, в якому зазначено, що будинок по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 . На вказаному правовстановлюючому документі директором Державного комунального малого підприємства «Архітектор» ОСОБА_7 01 листопада 1999 року зроблено відповідний реєстраційний напис в реєстрову книгу № 1 
за реєстровим № 55-55.
Позивач зазначала, що вона ніякої заяви до сільської ради про надання згоди на дарування будинку ОСОБА_3 не надавала, договору дарування з відповідачем не укладала та нотаріально його не посвідчувала.
Вважала, що Варковицька сільська рада Дубенського району Рівненської області незаконно позбавила її права власності на житло, а тому  рішення сільської ради від 05 жовтня 1999 року та видане відповідачу на підставі нього свідоцтво про право власності на будинок є незаконними.
Крім того, рішенням Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 06 квітня 1999 року передано у приватну власність                      ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,60 га, з якої, 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, 0,35 га - для ведення особистого селянського господарства.
Указане рішення сільської ради суперечить вимогам земельного законодавства, а саме статтям 17, 31, 32 ЗК України, так як станом на               06 квітня 1999 року вона була користувачем вказаної земельної ділянки, так як на земельній ділянці знаходився належний їй на праві власності житловий будинок. У передбаченому законодавством порядку у неї земельна ділянка не вилучалася.
Крім того, вказана земельна ділянка була надана у приватну власність ОСОБА_3 у той час, коли він не мав свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке було йому видане 15 жовтня 1999 року. 
На підставі рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 06 квітня 1999 року про передачу земельної ділянки 
у власність ОСОБА_3 , сільською радою було видано державний акт на право власності на землю, зареєстрований у книзі записів Державних актів за № 1569.
Ураховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги,  просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 05 жовтня             1999 року у частині оформлення права власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 ;  визнати незаконним та скасувати рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 06 квітня 1999 року у частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 , площею 0,60 га.; визнати свідоцтво про право власності на житловий будинок, який знаходиться у с. Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, видане 15 жовтня 1999 року ОСОБА_3 , недійсним та зобов`язати КП «Архітектор» скасувати реєстраційний напис, вчинений 01 листопада 1999 року за реєстровим номером 55-55; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.60 га, що знаходиться у с. Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, виданий ОСОБА_3 та зареєстрований у книзі записів державних актів Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області за № 1569, а також скасувати його державну реєстрацію; визнати за нею право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області                             від 25 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 13 серпня 2015 року, визнано незаконним та скасовано рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 05 жовтня 1999 року у частині оформлення права власності на житловий будинок, який розташований 
по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .
Визнано незаконним та скасовано рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 06 квітня 1999 року у частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 , площею                  0,60 га.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 , видане 15 жовтня 1999 року ОСОБА_3 , та зобов`язано КП «Архітектор» скасувати реєстраційний напис, вчинений                    01 листопада 1999 року за реєстровим номером 55-55.
Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.60 га, що знаходиться у с. Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, виданий ОСОБА_3 та зареєстрований у книзі записів державних актів Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області за №1569, а також скасовано його державну реєстрацію.
У решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області            від 13 серпня 2015 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Останнім рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області                  від 14 лютого 2018 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду                   ОСОБА_1 за захистом порушеного права та останній поновлено.
Визнано незаконним та скасовано рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 05 жовтня 1999 року у частині оформлення права власності на житловий будинок, який розташований 
по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .
Визнано незаконним та скасовано рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 06 квітня 1999 року у частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 , площею                0,60 га.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_2 , видане 15 жовтня  1999 року ОСОБА_3 та зобов`язано КП «Архітектор» скасувати реєстраційний напис, вчинений               01 листопада 1999 року за реєстровим номером 55-55.
Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,60 га, що знаходиться у с. Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, виданий ОСОБА_3 та зареєстрований у книзі записів державних актів Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області за № 1569, а також скасовано його державну реєстрацію.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове  задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження факт звернення позивача до сільської ради про надання згоди на дарування житлового будинку ОСОБА_3 та укладення договору дарування 
з останнім. Поновлюючи строк позовної давності, суд виходив із того, 
що причини пропуску є поважними, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 лютого 2018 року у частині задоволених позовних вимог скасовано.
Визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду неповажними та в їх поновлені останній відмовлено.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд виходив із того, що з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, ОСОБА_1 не довела, що про порушення своїх прав вона дізналася після смерті батька, а тому пропустила строк звернення до суду за захистом свого права, про що було заявлено відповідачем. При цьому суд послався на відповідну судову практику Верховного Суду України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2018 року на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга, у якій представник ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить оскаржуване судове рішення скасувати й залишити в силі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області                                   від 14 лютого 2018 року.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 26 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 559/372/15-ц з Дубенського міськрайонного суду Рівненської області, узадоволенні клопотання представника 
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , про зупинення виконання постанови Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року відмовлено і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 17 вересня 2018 року клопотання представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 , про зупинення дії судового рішення задоволено. Зупинено дію постанови Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд визнав позовні вимоги обґрунтованими, проте дійшов висновку, що її клопотання про поновлення строку позовної давності задоволенню не підлягає. Вважала такі висновки безпідставними, так як вона не знала і не могла знати, що знайде документи про відчуження нею її власності, що вона не вчиняла. Довідалася про це після смерті батька у вересні 2014 року .
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив  ОСОБА_3 на вказану касаційну скаргу, в якому зазначено, що постанова Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року є законною і обґрунтованою, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених фактичних обставин справи дав належну правову оцінку доказам, встановивши, що позивачка знала, що спірний будинок належить йому, так як позивачці батько подарував інший житловий будинок, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а постанову Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року - без змін.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 
від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, 
що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких 
не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, 
що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника    ОСОБА_1  -     ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.  
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмовою у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
На момент винесення Варковицькою сільською радою Дубенського району Рівненської області рішення та оформлення ОСОБА_3 права власності на спірні об`єкти нерухомого майна діяв ЦК Української РСР (1963 року).
Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСРзагальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.
За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК Україниправила цього Кодексущодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив                   до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.
Статтею 80 ЦК Української РСРвстановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові.
Згідно зі статтею 76 ЦК Української РСРперебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Статтею 13 Конституції Українизакріплено, що власність зобов`язує.
Це означає те, що власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 30 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, (висновок Верховного Суду України,викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16).
ОСОБА_1 , заперечуючи проти застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, указувала на те, що вона мала вільний доступ до спірного будинку і вважала його своїм. Там проживали її батьки, яким вона довіряла і надавала кошти на його утримання. Оскільки строки отримання документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно законодавством не встановлені, вона оформленням правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку не займалася та цим не цікавилась.
Після закінчення будівництва будинку (1999 рік) і до звернення позивачки до суду з позовом (2013 рік), пройшов значний проміжок часу, отже, позивачка на власний розсуд не цікавилась своїми майновими правами. Зазначене дає підстави вважати, що позивачка мала об`єктивну можливість знати про обставини порушення її прав та про наявність виданих правовстановлюючих документів на спірне майно на ім`я її рідного брата (відповідача по справі), значно раніше, аніж з моменту смерті їх батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами 
№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі 
«ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
З огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, ОСОБА_1 не довела, що про порушення своїх прав вона дізналася після смерті батька, тому суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову у позові за пропуском строку позовної давності.
Безпідставними є доводи позивачки й про те, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України).
Так, згідно з підпунктом другим пункту другого розділу І 
Закону № 4176-VI  пункт четвертий частини першої статті 268 ЦК України виключено.
Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.
Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов`язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень пункту четвертого частини першої статті 268ЦК України в редакції до 15 січня 2012 року позовна давність на вимоги власників та інших осіб на захист права власності або іншого речового права, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування не поширювалась.
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» 
Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України                    від 04 жовтня 2017 року №6-3006цс16 у справі № 361/6799/14-ц.
ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом 10 лютого 2015 року, тобто з пропуском трьох років, починаючи з 15 січня 2012 року, щодо правовідносин, які виникли у 1999 році щодо рішення органу владий щодо оскарження правовстановлюючих документів позовна давність пропущена на 13 років.
Відповідно до вимог частини п`ятої статті 411 ЦПК України суд апеляційної інстанції належним чином виконав вказівки суду касаційної інстанції при попередньому скасуванні судових рішень.
Доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції вірно дослідив фактичні обставини у справі, 
з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вірно визначивши причину пропуску строку звернення до суду не поважними. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, 
на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2018 року зупинено дію постанови Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому слід поновити виконання вказаного судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року залишити без змін.
Поновити дію постанови Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Б. І. Гулько 
 
Ю. В. Черняк