Постанова
Іменем України
14 травня 2020 року
м. Київ
справа № 428/3488/19
провадження № 51-6536км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 липня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року у справі за клопотанням про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018130370002691, про вчинення кримінально караного діяння, передбаченого ст. 128 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищевказаною ухвалою місцевого суду задоволено клопотання старшого слідчого Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_8 та застосовано до неповнолітнього ОСОБА_7 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ст. 128 КК, однак не досяг віку, з якого можлива кримінальна відповідальність, примусові заходи виховного характеру – передано його під нагляд матері ОСОБА_9 на строк 1 рік.
Згідно з ухвалою суду малолітній ОСОБА_7 09 вересня 2018 року близько 18:00 на території ЗСШ № 15 на АДРЕСА_2 під час сварки з малолітнім ОСОБА_10 після того, як останній замахнувся ногою в його сторону, не маючи умислу на заподіяння тілесних ушкоджень схопив ОСОБА_10 за ногу та почав підіймати вверх, і, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив злочинну недбалість, відштовхнув ОСОБА_10 , внаслідок чого той не втримався на ногах, упав на землю і вдарився правою рукою, отримавши тілесні ушкодження середньої тяжкості у виді переломів кісток передпліччя та рани.
Апеляційний суд залишив ухвалу місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК. Зазначає, що ОСОБА_10 сам спровокував конфклікт і намагався ударити ОСОБА_7 , а останній, захищаючись від потерпілого, схопив його за ногу, внаслідок чого той упав та отримав тілесні ушкодження. Захисник вважає, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони, а тому в його діях відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, на що суди не звернули уваги, хоча мали б закрити кримінальне провадження на вищезазначеній підставі.
У запереченні на касаційну скаргу прокурор, яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення – без змін.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу, а прокурор заперечувала проти її задоволення, просила оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається захисник у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст. 128 КК, місцевий суд дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такий висновок місцевий суд обґрунтував, зокрема, показаннями, наданими в суді неповнолітнім ОСОБА_7 (який не заперечував факту необережного заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , котрого схопив за ногу, внаслідок чого той упав на праву руку та зламав її), потерпілим ОСОБА_10 , свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , висновком експерта й іншими письмовими доказами.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності – достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст. 128 КК.
Належним чином перевірив місцевий суд і версію сторони захисту про те, що  ОСОБА_7 перебував в обстановці захисту від неправомірного посягання на його життя з боку потерпілого та визнав її необґрунтованою.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної та достатньої в цій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і в разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Проаналізувавши ситуацію, що передувала завданню тілесних ушкоджень потерпілому, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності в обстановці, яка склалася між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , реальної загрози життю останнього, оскільки не відбулося такого посягання, яке б викликало у нього невідкладну необхідність заподіяти потерпілому шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення посягання, і встановив, що дії ОСОБА_7 мали інші, аніж захист, мотиви.
У ході судового розгляду не було здобуто даних про те, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони, оскільки зі встановлених місцевим судом фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 сам був ініціатором конфлікту з потерпілим, унаслідок якого завдав йому необережне тілесне ушкодження середньої тяжкості.
З урахуванням наведеного за встановлених обставин у місцевого суду не було підстав вважати, що особа, яка спровокувала конфлікт із потерпілим, діяла у стані необхідної оборони й, відповідно, суд не мав підстав для закриття кримінального провадження, на які посилається сторона захисту.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень ст. 405 КПК розглянув апеляційну скаргу захисника і дійшов правильного висновку, що ухвала місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованою та вмотивованою. З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього     ОСОБА_14 суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального права і правильно застосували норми матеріального закону. Ухвала місцевого суду відповідає положенням статей 370, 372, 501 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 липня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                          ОСОБА_3