ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3983/20 Справа № 182/3449/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 182/3449/19 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідачі: Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські Електромережі», Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі Електромережі»
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 02 грудня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські Електромережі», Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі Електромережі» про вирішення трудового спору.
В обґрунтування позову зазначено, що 29 березня 2017 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» було укладено договір б/н та позивача прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 31 жовтня 2017 року.
01 листопада 2017 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» було укладено договір № 92 та позивача було прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 04 листопада 2018 року.
01 серпня 2018 року між позивачем та Акціонерним товариством «ДТЕК Донецькі електромережі» було укладено договір № 2962 ДОЭ та позивача було прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 02 лютого 2019 року.
02 листопада 2018 року між позивачем та Акціонерним товариством «ДТЕК Донецькі електромережі» було укладено договір № 2962- ДОЭ та позивача прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 03 листопада 2019 року.
14 січня 2019 року між позивачем та Акціонерним товариством «ДТЕК Дніпровські Електромережі» було укладено договір № 5249 ДнОЭ та позивача прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 15 листопада 2019 року.
26 березня 2019 року додатковою угодою до договору № 5249 ДнОЭ, договір № 5249 ДнОЭ було розірвано за взаємною згодою з 27 березня 2019 року.
Після розірвання договору та звільнення позивача їй стало відомо, що у її трудовій книжці відсутній запис про те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачами.
Всупереч ч. 1 ст. 47 КЗпП України, договір № 2962-ДОЭ між нею та відповідачем Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі Електромережі» розірвано не було, тому вона не має можливості звернутися до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю.
Позивач вважає відмову відповідачів належним чином оформити з нею трудові відносини незаконною та такою, що суперечить ст. 48 КЗпП України.
На звернення до Нікопольського відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у м. Нікополі Головного управління Державної інспекції України з питань праці в Дніпропетровській області позивач отримала відповідь, що між нею та відповідачами були не трудові, а цивільні правовідносини.
Позивач вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України, фактичний допуск її до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо така робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.
Факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачами, на її думку, підтверджується укладеними договорами, актами приймання наданих послуг, табелями виходів на роботу, перепусткою на територію Колл- центру.
Встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачами є необхідним для нарахування їй правильного трудового стажу, оформлення трудових відносин, соціального страхування та пенсійного забезпечення.
Посилаючись на ст. 24 КЗпП України, ст.ст. 208, 626, 837, 843 ЦК України, Постанову Верховного Суду України від 08 травня 2018 року у справі № 127/21595/16-ц позивач вважає, що між нею та відповідачами існували саме трудові відносини, оскільки вона отримувала заробітну плату за відпрацьовані зміни, підпорядковувалася безпосередньо начальнику Колл-центру, під час роботи дотримувалася графіку внутрішнього трудового розпорядку, мала перепуску та територію Колл-центру, мала чітко вказане робоче місце. Відповідачами провадилась оплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у відповідні періоди.
Позивач зауважує, що 27 березня 2019 року по закінченню дії договору їй належним чином не було оформлено трудову книжку, тому вона вважає, що з відповідачів на її користь має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 березня 2019 року, орієнтовно в розмірі 54 000 грн. виходячи з розміру середньої заробітної плати оператора Колл-центру у 9000 грн. за 6 місяців, оскільки відповідачі порушили її трудові права.
Також позивач зазначає, що в порушення ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 74 КЗпП України, їй не надавалася щорічна відпустка, при звільнені не було виплачено грошової компенсації за всі невикористані нею дні щорічної відпустки, що складає 18 000 грн. (9000 грн. за 2 місяці).
Крім того, незаконними діями відповідачів їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях, пов`язаних у зв`язку з їх діями, що виразилася в порушення її нормального життєвого укладу, позивач стала погано спати через неможливість звернутися до центру зайнятості для пошуку роботи, через те що в подальшому все це негативно відзначиться на розмірі її пенсійного забезпечення. Моральну шкоду позивач оцінює в 72 000 грн.
На підставі наведеного вище, позивач просила суд встановити факт її перебування у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» на посаді оператора колл-центру у період з 29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року.
Встановити факт її перебування у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» на посаді оператора колл-центру у період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року.
Встановити факт її перебування у трудових відносинах з Акціонерним товариством «ДТЕК Донецькі електромережі» на посаді оператора Колл-центру у період з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року.
Встановити факт її перебування у трудових відносинах з Акціонерним товариством «ДТЕК Дніпровські електромережі» на посаді оператора Колл-центру у період з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року.
Зобов`язати Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі» внести запис до її трудової книжки про прийняття її на роботу на посаді оператора Колл-центру у період з 29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року.
Зобов`язати Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські Електромережі» внести запис до її трудової книжки про прийняття її на роботу на посаді оператора Колл-центру у період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року.
Зобов`язати Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі» внести запис до її трудової книжки про прийняття її на роботу на посаді оператора Колл-центру у період з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року.
Зобов`язати Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські Електромережі» внести запис до її трудової книжки про прийняття її на роботу на посаді оператора Колл-центру у період з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року та запис про звільнення із займаної посади відповідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.
Зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити їй, як працівнику, заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідних періодах без урахування фактично виплаченої заробітної плати, відповідно до законодавства, за періоди згідно доданого розрахунку в наступних сумах: роботи в Акціонерному товаристві «ДТЕК Донецькі Електромережі» у період з 29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року та з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року в сумі 32 685 грн.; роботи в Акціонерному товаристві «ДТЕК Дніпровські Електромережі» у період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року та з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року в сумі 28060 грн.
Зобов`язати відповідачів нарахувати та сплатити їй компенсацію за невикористану відпустку в сумі 18000,00 грн. за періоди роботи в Акціонерному товаристві «ДТЕК Донецькі Електромережі у період з 29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року та з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року в сумі 6 750,00 грн.; роботи в Акціонерному товаристві «ДТЕК Дніпровські Електромережі» у період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року та з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року в сумі 11250,00 грн.
Зобов`язати солідарно відповідачів нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вказані періоди роботи; стягнути солідарно з відповідачів на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу виходячи з середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні 9000 грн. в місяць з 28 березня 2019 року за затримку оформлення трудової книжки всього орієнтовно 54000,00 грн.
Стягнути солідарно з відповідачів на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 72000,00 грн.
Допустити до негайного виконання рішення суду в межах середньомісячного заробітку 9000,00 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на її користь судовий збір у розмірі 1536,80 грн. та судові витрати по справі у розмірі 11536,80 грн.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.
Позивач зауважує, що факт її перебування на роботі підтверджується укладеними договорами, актами приймання наданих послуг, табелями виходів на роботу, перепусткою на територію Колл- центру.
Позивач зауважує, що фактичний допуск позивача до роботи вважається укладенням трудового договору, незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо така робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. 
Позивач вважає, що між нею та відповідачами існували саме трудові відносини, оскільки вона отримувала заробітну плату за відпрацьовані зміни, підпорядковувалася безпосередньо начальнику Колл-центру, під час роботи дотримувалася графіку внутрішнього трудового розпорядку, мала чітко вказане робоче місце. Відповідачами провадилась оплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у відповідні періоди.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , в режимі відеоконференції, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 29 березня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» було укладено договір № 656-ДОЭ про надання послуг (цивільно -правовий), дія якого продовжувалася додатковою угодою від 29 червня 2017 року № 1 до договору про надання послуг № № 656- ДОЭ від 29.03.2017 року. Згідно п. 1.1. договору № 656- ДОЭ від 29.03.2017 року про надання послуг (цивільно -правовий), позивач зобов`язалася надати послуги по інформаційно-консультаційному обслуговуванню споживачів у телефонному режимі, згідно додатку № 3, згідно п.82.20.10 ДКПП. Згідно п. 1.4. вказаного договору сторони підтвердили, що цей договір є цивільно-правовим. Також у відповідності п. 4.3 договору, оплата робіт по вказаному договору здійснювалась за фактично надані послуги, а у відповідності до п. 5.1, договір діє до 29 червня 2017 року, але у будь якому випадку до виконання сторонами зобов`язань (а.с.5-9).
01 листопада 2017 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» було укладено договір про надання послуг (цивільно-правовий) № 92, дія якого продовжувалася додатковими угодами від 02 лютого 2018 року та від 03 серпя 2018 року. Згідно п. 1.1 договору про надання послуг (цивільно-правовий) № 92 01 листопада 2017 року, позивач зобов`язалася надати послуги по інформаційно-консультаційному обслуговуванню споживачів в телефонному режимі, згідно додатку № 3. Згідно п. 1.4. вказаного договору сторони підтвердили, що цей договір є цивільно-правовим. Також у відповідності п. 4.3 договору, оплата робіт по вказаному договору здійснювалась за фактично надані послуги, а у відповідності до п. 5.1, договір діє до 01 лютого 2018 року, але у будь якому випадку до виконання сторонами зобов`язань (а.с. 9-13).
01 серпня 2018 року між позивачем та Акціонерним товариством «ДТЕК Донецькі Електромережі» було укладено договір № 2713-ДОЭ про надання послуг, дія якого продовжувалася додатковою угодою від 01.11.2018 року. Згідно п. 1.1. договору № 2713-ДОЭ про надання послуг від 01 серпня 2018 року, позивач зобов`язалася особисто, в порядку та на умовах, визначених цим договором, на власний ризик надати послуги інформаційно-консультаційному обслуговування клієнтів. Згідно п. 2.2. вказаного договору, строк надання послуг складає 3 місяці, з 01 серпня 2018 року по 01 листопада 2018 року відповідно до обсягів, що сторони додатково узгоджують в додатку № 2 до договору.
Згідно п. 3.3 вказаного договору, оплата послуг проводиться на підставі підписаного сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та у відповідності до п. 7.1., договір діє до 01 листопада 2018 року включно, а в частині виконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором , що виникли під час дії договору (а.с.14-17).
02 листопада 2018 року між позивачем та Акціонерним товариством «ДТЕК Донецькі Електромережі» було укладено договір № 2962-ДОЭ про надання послуг, згідно п. 1.1. якого позивач зобов`язалася особисто, в порядку та на умовах, визначених цим договором, на власний ризик надати послуги з інформаційно-консультаційного обслуговування клієнтів. Згідно п. 2.2. вказаного договору, строк надання послуг складає 11 місяців, з 03 листопада 2018 року по 03 жовтня 2019 року відповідно до обсягів, що сторони додатково узгоджують в додатку № 2 до договору. Згідно п. 3.2 вказаного договору, оплата послуг проводиться на підставі підписаного сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та у відповідності до п. 7.1., договір діє до 03 жовтня 2019 року, включно, а в частині виконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором що виникли під час дії договору (а.с.18).
14 січня 2019 року між позивачем та Акціонерним товариством «ДТЕК Дніпровські Електромережі» було укладено договір № 5249-ДнОЭ про надання послуг, згідно п. 1.1. якого позивач зобов`язалася особисто, в порядку та на умовах, визначених цим договором, на власний ризик надати послуги з інформаційно-консультаційного обслуговування клієнтів. Згідно п. 2.2. вказаного договору, строк надання послуг складає 11 місяців, з 15 січня 2019 року по 15 листопада 2019 року відповідно до обсягів, що сторони додатково узгоджують в додатку № 2 до договору. Згідно п. 3.2 вказаного договору, оплата послуг проводиться на підставі підписаного сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та у відповідності до п. 7.1., договір діє до 15 листопада 2019 року включно, а в частині виконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором , що виникли під час дії договору (а.с.18).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували цивільно-правові відносини, а не трудові відносини.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не індивідуально-визначену роботу, спрямовану на досягнення результату, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію у процесі діяльності підприємства, організації. Після закінчення виконання певного завдання трудова діяльність не припиняється.
Разом з тим, цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання (отримання) певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.
Згідно зі статтею 626 ЦК України, цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Таким чином, основною ознакою, що відрізняє підрядні (цивільно-правові) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
За трудовим договором працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
При цьому за підрядним договором оплачується не процес праці, а її конкретні результати, на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Виходячи зі змісту статті 21 КЗпП України, трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника.
За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
Головна відмінність між трудовим і цивільно-правовим договорами полягає в предметі договору. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Причому по закінченні виконання якого-небудь визначеного завдання трудова діяльність не припиняється; працівник зобов`язаний виконувати будь-яке завдання роботодавця, що належить до його трудової функції за професією, спеціальністю, посадою і кваліфікацією, обумовленою в трудовому договорі. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом цивільно-правових відносин є результат цієї праці.
Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється. Таким чином, він застосовується для реалізації визначених, найчастіше разових робіт.
За договором про надання послуг оплачується не процес праці, а конкретна послуга, яка споживається у процесі її особистого надання виконавцем. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.
Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від надання послуг є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є надання послуги, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності та отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою діяльність пов`язану з наданням послуги.
Наведений вище висновок узгоджується з висновками, викладеними, зокрема, в Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 607/12476/18, провадження № 61-10663св19 та Постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 766/6897/17 провадження 61-9104св19. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що її права порушені відповідачами, оскільки вона перебувала з відповідачами в трудових відносинах, а не в цивільно-правових, тому відповідачі зобов`язані були належним чином оформити трудову книжку та внести до неї відповідні записи про її роботу та про її звільнення відповідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. 
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Натомість, належних та допустимих доказів, розумінні ст. 12,81 ЦПК України, знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачами, суду надано не було, не надано доказів звернення позивача до відповідачів з заявами про укладення трудового договору, доказів оформлення наказу (розпорядження) про прийом позивача на роботу, ознайомлення з правилами трудового розпорядку з визначенням робочого місця, дотримання позивачем правил охорони праці.
Натомість, як вбачається із матеріалів справи, між сторонами існували цивільно-правові відносини, оскільки позивачем були укладені договори про надання послуг, з умовам яких вона погодилася, усвідомлюючи характер своїх взаємовідносин з відповідачами, а не трудовій договір, та згідно актів приймання наданих послуг, позивачем, протягом квітня-червня 2017 року, листопада 2017 року - жовтня 2018 року та лютого-березня 2019 року, надавалися відповідачам послуги, що було обумовлено договорами про надання послуг та що такі послуги оплачувалися у чіткій відповідності до них.
На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами існували цивільно-правові відносини, а не трудові відносини, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивача про те, що факт її перебування у трудових відносинах з відповідачами підтверджується укладеними договорами та актами приймання наданих послуг, оскільки,  позивачем з відповідачами були укладені договори про надання послуг, а не трудовій договір, з умовами яких вона погодилася, усвідомлюючи характер своїх взаємовідносин з відповідачами. При цьому, акти приймання наданих послуг, в яких зазначена вартість наданих послуг за звітний період, в даному випадку, є підтвердження існування між сторонами саме цивільно-правових відносин, оскільки основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату, в даному випадку, акти приймання наданих послуг, в яких зазначена вартість наданих послуг за звітний період, є підтвердженням отримання позивачем матеріального результату за виконану певну роботу.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що існування між сторонами трудових відносин підтверджується табелями виходів на роботу та перепусткою на територію Колл-центру, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки табелі обліку робочого часу на позивача не велись, що підтверджується довідкою № 337 від 19 липня 2019 року, складеною начальником відділу по підбору та адмініструванню персоналу Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські Електромережі», довідкою № 54/6287 - вих від 22.07.2019 року, складеною начальником відділу по підбору та адмініструванню персоналу Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі Електромережі» та копіями табелів використаного робочого часу за січень 2017 року та листопад 2018 року (а.с.100-103). При цьому, надані позивачем електронні копії графіків, які позивач вважає табелями обліку робочого часу, відрізняються від наданих відповідачами копій табелів обліку робочого часу, які ведуться відповідачами в програмі SAP HGM (а.с.43-50,102,103). Крім того, колегія суддів вважає, що наявність у позивача перепустки на територію Колл-центру, не є достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог позивача та не підтверджує існування між сторонами трудових відносин.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що фактичний допуск її до роботи вважається укладенням трудового договору, незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо така робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу не можуть бути підставою для скасування рішення суду та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача, оскільки, в даному випадку, відповідачами не оспорюється факт допуску позивача до роботи та відповідачі не заперечують того, що позивач працювала на підприємствах відповідачів. В даному випадку мало місце допуску позивача до роботи, проте на підставі цивільно-правових, а не трудових відносин, як вважає позивач. 
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що між нею та відповідачами існували саме трудові відносини, оскільки вона отримувала заробітну плату за відпрацьовані зміни, підпорядковувалася безпосередньо начальнику Колл-центру, під час роботи дотримувалася графіку внутрішнього трудового розпорядку, мала чітко вказане робоче місце, відповідачами провадилась оплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у відповідні періоди, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів підтвердження існування трудових відносин з відповідачами. 
Так. за трудовим договором працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.
При цьому за підрядним договором оплачується не процес праці, а її конкретні результати, на підставі яких провадиться їх оплата.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач отримувала заробітну плату за актами приймання наданих послуг, в яких зазначена вартість наданих послуг за звітний період, є підтвердженням отримання позивачем матеріального результату за виконану певну роботу, що свідчить про існування між сторонами цивільно-правових відносин.
Доказів того, що позивач підпорядковувалася безпосередньо начальнику Колл-центру, під час роботи дотримувалася графіку внутрішнього трудового розпорядку та мала чітко вказане робоче місце, матеріали справи не містять. 
При цьому слід зауважити, що оплата відповідачами єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у спірні періоди, не є належним підтвердженням існування між сторонами трудових відносин.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 02 квітня 2020 року. 

Головуючий: 

Судді: