ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 р.	Справа № 440/5124/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039 по справі № 440/5124/19
за позовом    Виконавчого комітету Полтавської міської ради  
до   Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області  третя особа          ОСОБА_1 
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від  13.01.2020 року задоволені позовні вимоги виконавчого комітету Полтавської міської ради до управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Федька Євгена Олександровича від 3 грудня 2019 року ВП №56525669.
Третя особа, ОСОБА_1 , не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що позивач протиправно не виконує рішення суду в частині надання йому квартири, а отже постанова державного виконавця є правомірною і підстави для її скасування відсутні.
Від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області до суду надійшли письмові пояснення, в яких підтримуючи  апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання   повідомлені своєчасно та належним чином. 
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, письмові пояснення відповідача, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.11.06 зобов`язано ВК ПМР у трьохмісячний термін з дня ухвалення цього рішення надати ОСОБА_1 на склад сім`ї з двох осіб житлове приміщення у відповідності з нормами житлового законодавства України.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.01.07 це рішення змінено шляхом виключення з резолютивної частини рішення суду словосполучення "з дня ухвалення цього рішення"; доповнено резолютивну частину рішення суду після слова "України" словами "в порядку черговості".
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14.12.17 у справі №554/8230/17, залишеною без змін постановами апеляційного суду Полтавської області від 06.03.18 та Верховного Суду від 11.03.19, задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа, видано ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа №2-4926/06.  
ОСОБА_1 04.06.18  подано заяву про виконання даного виконавчого листа (а.с. 22).
Старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Федьком Є.О.  05.06.18  відкрито виконавче провадження №56525669 з примусового виконання виконавчого листа №554/8230/17, виданого 15.05.18 Октябрським районним судом м. Полтави, про зобов`язання ВК ПМР у трьохмісячний термін надати ОСОБА_1 на склад сім`ї з двох осіб житлове приміщення у відповідності з нормами житлового законодавства України в порядку черговості (а.с. 27).
Вимогою від 03.04.19 вих. №5322 державний виконавець зобов`язав боржника у десятиденний строк з дня її отримання надати документальне підтвердження виконання вимог виконавчого документа (а.с. 31).
Листом від 22.04.19 вих.№04.2.2-20/2/633 боржник повідомив державного виконавця про те, що ним до Октябрського районного суду м. Полтави надіслано клопотання про поновлення провадження у справі №554/4629/18 за скаргою ВК ПМР на дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження №56525669 (а.с. 33-34).
Листом від 11.06.19 вих.№01-05/01.1-10/685 управління майном комунальної власності міста ВК ПМР повідомило державного виконавця про те, що рішенням ВК ПМР від 22.05.19 №100 затверджено протокол від 23.04.19 №Пр/01-05/01-03 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітету Полтавської міської ради (а.с. 36-37, 38). Зі змісту витягу з цього протоколу, що доданий до листа управління майном комунальної власності міста ВК ПМР від 11.06.19 вих.№01-05/01.1-10/685, слідує, що станом на 23.04.19 ОСОБА_1 перебував на черзі військовослужбовців, звільнених у запас або у відставку за станом здоров`я, віком або скороченням штатів під номером 33 (а.с. 39-43). На цій підставі, Комісією вирішено надати ОСОБА_1 жиле приміщення на склад сім`ї з двох осіб у відповідності з нормами житлового законодавства згідно з чергою у списку даної пільгової категорії громадян (а.с. 43).  
25.06.19 за вих. №02.3/9408 державним виконавцем надіслано боржнику вимогу про виконання рішення суду протягом 10 робочих днів, після чого направити на адресу виконавчої служби відповідні докази (а.с. 45).
Листом від 17.07.19 вих. №04.2.2-20/2/1183 позивач повідомив державного виконавця про виконання рішення суду шляхом прийняття ВК ПМР рішення від 22.05.19 №100 (а.с. 46-47).
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.10.19 відмовлено у задоволенні заяви державного виконавця про роз`яснення порядку виконання рішення суду (а.с. 48-50).
Державним виконавцем 03.12.19 прийнято постанову про накладення штрафу, якою за невиконання рішення суду застосовано до боржника штраф у розмірі 5100,00 грн. (а.с. 64-65).  
Не погодившись з даною постановою, позивач оскаржив її до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та  не доведеності відповідачем правомірності прийнятого ним рішення.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з частинами першою-другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 75 вказаного Закону, яка визначає відповідальність за невиконання рішення, що, зокрема, зобов`язує боржника вчинити певні дії, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Поважними в розумінні наведених норм закону можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його волевиявлення. Даючи оцінку тому, чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що правовою підставою для накладення на боржника штрафу є невиконання рішення суду без поважних причин. При цьому, поважними, в розумінні Закону України «Про виконавче провадження» можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року, пункт 68).
З матеріалів справи встановлено, що виконавче провадження №56525669  можливо буде вважати виконаним після фактичного забезпечення ОСОБА_1 житловим приміщенням. 
Апеляційний суд Полтавської області у мотивувальній частині рішення від 16.01.07, яким змінено рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03.11.06, акцентував увагу саме на необхідності дотримання черговості при вирішенні питання про забезпечення ОСОБА_1 житловим приміщенням.
Згідно з ч. 1 ст. 43 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Відповідно до абзацу третього пункту 38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.84 №470, черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).
З врахуванням зазначеного рішення суду, ВК ПМР має забезпечити стягувача житловим приміщенням у трьохмісячний термін в порядку черговості.
А трьохмісячний термін для виконання рішення суду має відраховуватись саме з моменту, коли ОСОБА_1 буде у відповідній черзі під номером 1, адже в протилежному випадку будуть порушені права інших осіб, що мають право на аналогічну пільгу і перебувають в тій самій черзі на отримання житла перед ОСОБА_1 .
Згідно з витягом з протоколу засідання громадської комісії з житлових питань ВК ПМР від 23.04.19 № Пр/01-05/04-03, станом на 23.04.19 ОСОБА_1 перебував на черзі військовослужбовців, звільнених у запас або у відставку за станом здоров`я, віком або скороченням штатів під номером 33, що унеможливлювало фактичне виконання судового рішення у визначений Законом України "Про виконавче провадження" строк.
Зазначені обставини не були враховані державним виконавцем при прийнятті спірної постанови.
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, державним виконавцем у постанові не наведено мотивів в обґрунтування висновку про невиконання боржником судового рішення. Натомість, у мотивувальній частині постанови зазначено посилання на обставини, які взагалі не мають відношення до виконавчого провадження, а саме - про невиконання боржником рішення суду в частині проведення виплат на користь стягувача, адже виконавчий документ не містить таких вимог.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів зазначає, що в даному випадку відсутні обґрунтовані підстави для прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу, оскільки виконання рішення суду не може ставитись у залежність лише від волі та/або бажання боржника щодо такого виконання, а й повинно бути оцінено виконавчою службою на предмет наявності об`єктивних можливостей та відповідного законодавчого регулювання такого виконання.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
          Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року по справі № 440/5124/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, без врахування в цей строк  терміну карантину встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Т.С. Перцова