Ухвала
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 128/3268/18
провадження № 61-6787ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 грудня 2019 року у складі судді Васильєвої Т. Ю. та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2020 року у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.
 
Позов обґрунтовано тим, що у період з січня 2011 року по 08 листопада 2016 року ОСОБА_1 спільно проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , у зареєстрованому шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі вони не перебували, однак вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет. В період спільного проживання однією сім`єю з відповідачем у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
У своєму позові ОСОБА_1 зазначала, що у 2013 році, в період спільного проживання, вони з відповідачем за спільні кошти придбали автомобіль марки FORD TRANZIT, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 1999 року випуску. Стверджувала, що особисто брала трудову та фінансову участь в купівлі автомобіля, оскільки під час спільного проживання з відповідачем мала власне джерело доходу, працюючи у Публічному акціонерному товаристві «Концерн Хлібпром» та отримувала там заробітну плату, а також спільно з відповідачем вели підсобне господарство, саджали город та збирали грошові кошти на автомобіль, крім того, фізично та фінансово допомагали її батьки які теж офіційно працювали та отримували заробітну плату.
 
Зазначала, що 08 листопада 2016 року відповідач пішов із дому та припинив спільно проживати з нею однією сім`єю, після чого відчужив спірний автомобіль, що підтверджується договором купівлі-продажу від 29 грудня 2016 року, письмової згоди на продаж автомобіля вона не надавала. Наголошувала, що даний автомобіль був придбаний за їхні спільні з ОСОБА_2 кошти, та був їхньою спільною сумісною власністю, тому мав би бути поділений між ними. Добровільно поділити спільне майно відповідач не згоден.
 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 24 грудня 2019 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з січня 2011 року по 08 листопада 2016 року. Визнано, що автомобіль марки FORD TRANZIT, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 1999 року випуску був об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 39 440,20 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем доведено факт проживання однією сім`єю з відповідачем як подружжя у вказаний період часу, наявність у них спільного побуту, взаємних прав і обов`язків. Доведено факт придбання спірного автомобіля під час спільного проживання сторін однією сім`єю за спільні кошти, та відчуження автомобіля відповідачем без згоди та відома позивачки і без погодження з нею вартості автомобіля.
 
У квітні 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 грудня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 757/41827/15-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 209/1924/18, від 16 жовтня 2019 року у справі № 428/544/13-ц, від 25 листопада 2019 року у справі № 172/352/15-ц.
 
Крім того, ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається на порушення судами норм процесуального права щодо обов`язків доказування та подання доказів та щодо допустимості і достовірності доказів. Зокрема, суди неправомірно, на думку заявника, поклали весь тягар доказування на нього, як на відповідача.
 
Також заявник уважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, безпідставно поклав в основу судового рішення висновок експертизи від 23 липня 2019 року № 04 ? 07/19 КЕ, який є неналежним доказом, оскільки середню ринкову вартість автомобіля було визначено станом на момент проведення дослідження. Наголошує, що продажна вартість автомобіля, визначена у договорі купівлі - продажу транспортного засобу від 29 грудня 2016 року у сумі 2 000,00 грн, відповідає дійсності, цей договір не скасований та не визнаний недійсним, він є чинним.
 
У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
 
Судами встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження від 04 травня 2012 року серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2017 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 650,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Цим рішенням встановлено, що син сторін по справі народився під час їх спільного проживання.
 
Відповідно до облікової картки транспортного засобу від 30 жовтня 2013 року № 29215870 Вінницького ВРЕВ УДАІ УМВС України у Вінницькій області, за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб марки FORD TRANZIT, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 1999 року випуску, довідка-рахунок від 28 вересня 2013 року.
 
Згідно з листом Регіонального сервісного центру у Вінницькій області Міністерства внутрішніх справ України від 05 жовтня 2018 року, громадянином ОСОБА_2 29 грудня 2016 року здійснено перереєстрацію на нового власника транспортного засобу марки FORD TRANZIT, 1999 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу 0545/2016/269976, згідно якого ОСОБА_2 відчужив автомобіль, вартість автомобіля, вказана в договорі, становила 2 000,00 грн.
 
Згідно довідки виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 25 січня 2019 року, відповідач з 22 листопада 2017 року проживає та зареєстрований у АДРЕСА_1 .
 
Згідно з довідкою Територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру у Вінницькій області МВС України від 05 лютого 2019 року № 0545, вартість транспортного засобу марки FORD TRANZIT, державний номерний знак НОМЕР_3 , проданого ОСОБА_2 29 грудня 2016 року, становила 2 000,00 грн.
 
Згідно з довідками про доходи Приватного акціонерного товариства «Концерн Хлібпром» від 05 листопада 2018 року за № 861, № 862 ОСОБА_1 за період з січня 2011 по червень 2012 року та з січня 2015 року по листопад 2016 року отримувала доходи у вигляді заробітної плати.
 
Згідно наданих суду копії свідоцтва про народження позивача та довідок про місце роботи і отримані доходи, батьки ОСОБА_1 отримували відповідні доходи протягом 2011 - 2016 років.
Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
 
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Згідно з частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з січня 2011 року по 08 листопада 2016 року, зробив обґрунтований висновок про задоволення цієї позовної вимоги на підставі належним чином оцінених доказів, які підтверджують доведеність такого факту. Зокрема, судами правильно взято до уваги наявність спільної дитини у сторін, фотокартки на підтвердження спілкування ОСОБА_2 та його родини не лише зі спільним з позивачкою сином, але й з дитиною позивачки від шлюбу ОСОБА_4 , показання свідків. Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2017 року встановлено, що ОСОБА_3 народився під час спільного проживання позивача та відповідача.
Встановивши, що під час спільного проживання сторін, ОСОБА_2 придбав автомобіль, наявність у ОСОБА_1 доходу у вигляді заробітної плати у період спільного проживання сторін але до червня 2012 року, суди з урахуванням частини першої статті 60 СК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що даний автомобіль відноситься до спільної сумісної власності ОСОБА_1  та ОСОБА_2 . 
З урахуванням встановлених обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про визнання автомобіля спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та, з огляду на те, що спірний автомобіль знаходився у користуванні відповідача ОСОБА_2 , який відчужив його без згоди ОСОБА_1 , суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача половини вартості спірного автомобіля.
Посилання ОСОБА_2 на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 757/41827/15-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 209/1924/18, від 16 жовтня 2019 року у справі № 428/544/13-ц, від 25 листопада 2019 року у справі № 172/352/15-ц є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 128/3268/18 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення з урахуванням висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 грудня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2020 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик